Справа № 133/438/26
Провадження № 22-ц/801/1446/2026
Категорія: 80
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дурач О. А.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року	Справа № 133/438/26	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів: Матківської М. В., Міхасішина І. В.,
розглянув у учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»,
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 30 березня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Дурач О. А. в залі суду в місті Козятин Вінницької області за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін,
у цивільній справі № 133/438/26 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі,

встановив:
Короткий зміст вимог 
У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі – АТ «Українська залізниця»), в якому просила стягнути з відповідача на її користь матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік у розмірі 14 886,00 грн, матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023 рік у розмірі 16 104,00 грн та середній заробіток за весь час затримки виплати належних їй сум при звільненні у розмірі 27 356,75 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 8 000 грн.
Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що вона з перебувала у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця» виробничий підрозділ «Козятинська дирекція залізничних перевезень», працюючи на посаді штукатура 4 розряду.
Відповідно до наказу (розпорядження) №153/ос від 06.02.2023 про припинення трудового договору (контракту) відповідач звільнив позивача з посади штукатура 4 розряду згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України, за власним бажанням, вказавши в наказі, що до виплати належить матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі 6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб за 2022 рік, що передбачені п.3.10. змінами та доповненнями до Колективного договору на 2001-2005 роки, пролонгованого на 2006-2023 роки, матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі 6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб за 2023 рік, що передбачені п.3.10. змінами та доповненнями до Колективного договору на 2001-2005 роки, пролонгованого на 2006-2023 роки.
Протягом двох років після звільнення з посади позивач неодноразово зверталася до відповідача з заявами про виплату заборгованості - матеріальної допомоги на оздоровлення, листом 18.05.2023 № ДН-2-01-4/721 вказано, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні згідно пп.1.14 рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/13 Ком.т.) та листом від 25.03.2022 призупинено ряд виплат працівникам, які передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги на оздоровлення. Виплата матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2024 роки буде здійснена після прийняття окремого рішення правління АТ «Укрзалізниця», про що зазначено у наказі про припинення трудового договору від 06.02.2023 №153/ос, на момент звільнення та станом на поточну дату відповідного рішення не прийнято, листом ДЗР -2/162 від 23.07.2024 продубльовано попередню відповідь, листом від 08.06.2023 № ЦЦУП-13/138 вказано, що виплата матеріальної допомоги на оздоровлення до відпустки за 2022-2023 роки буде проводитися на умовах і в терміни, які будуть визначені окремим рішенням АТ «Укрзалізниця», листом від 19.07.2024 повідомлено, що АТ «Укрзалізниця» знаходиться у не простих умовах у зв`язку із повномасштабним вторгненням військ російської федерації на територію нашої держави. Втрата та руйнування частини інфраструктурних об`єктів рухомого складу, неможливість організації роботи на непідконтрольній Україні територіях різке падіння обсягів перевезень призвели до зниження доходних надходжень та відсутності необхідного фінансового забезпечення. Попри вищевказане, та складну ситуацію, правлінням від 27.04.2024 (протокол № Ц82/39 Ком.т.) прийнято рішення про нарахування та виплату працівникам товариства та особам які перебували у трудових взаємовідносинах під час дії рішення правління від 14.03.2022 матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 24.02.2022 по 30.06.2024, в розмірі та на умовах передбачених колективними договорами товариства, регіональних філій, філій і їх структурних (виробничих) підрозділів. Можливість та умови такого нарахування та виплати визначатиметься рішенням правління на кожен рік. Починаючи з грудня 2024 року розпочнуться виплати за 2022 рік в порядку черговості.
З такими протиправними діями відповідача щодо невиплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2023 роки та не проведення повного розрахунку при звільненні, позивач не погоджується, зазначаючи, що положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.
При цьому, системний аналіз діючого законодавства свідчить про те, що дія Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», якою роботодавцю надається право в односторонньому порядку зупиняти окремі положення колективного договору, поширюється на правовідносини, що виникли з 24.02.2022.
Відповідачем не надано доказів внесення змін до угоди стосовно призупинення на період дії військового стану в Україні нарахування та виплати належних працівникам додаткових виплат, зокрема, одноразової матеріальної допомоги та додаткової матеріальної допомоги.
ОСОБА_1 звільнилася з роботи 07.02.2023, тобто на неї не може розповсюджується рішення, яке прийнято відповідачем в квітні 2025 року.
Позивач наголошує, що зупинення дії окремих положень колективного договору за ініціативою роботодавця згідно ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не дає підстав для не проведення розрахунку в повному обсязі з працівником, який звільняється за власним бажанням.
Відповідач вказав, що надати інформацію про суми матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2023 роки не має можливості, так як станом на 23.01.2026 код виплат закритий для нарахування, однак матеріальна допомога на оздоровлення виплачується у розмірі 6 прожиткових мінімумів на оздоровлення за 2022 рік, за 2023 рік, що передбачено п.3.10. змінами та доповненнями до Колективного договору на 2001-2005 роки пролонгованого на 2006-2023 роки та наказом № 153/ос від 06.02.2023 року та складає відповідно 14 886 грн за 2022 рік (прожитковий мінімум в 2022 році – 2 481 грн), матеріальна допомога на оздоровлення за 2023 рік – 16 104,00 грн, (прожитковий мінімум в 2023 році – 2 684 грн.
Враховуючи наведене, відповідачем при звільненні позивача безпідставно, в порушення встановленого порядку, не нараховані та не виплачені всі суми, які підлягали виплаті, а саме, матеріальна допомога на оздоровлення за 2022-2023 роки у розмірі 30 990 грн, чим її позбавлено права на отримання такої допомоги при звільненні. Таким чином, подією, з якою пов`язана виплата за затримку виплати всіх сум, є день звільнення позивача, тому середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи, що передували звільненню.
При цьому позивач наводить розрахунок середньої заробітної плати, зазначаючи, що у січні 2023 року їй нараховано 5 770,40 грн при 30 відпрацьованих днях, а у грудні 2022 року 6 871,73 грн при 31 відпрацьованих робочих днях.
Отже, розмір середньоденної заробітної плати становить: 5 770,40 грн + 6 871,73 грн) / (31 р. дн. + 30 р. дн.) = 207 грн/р. день. Середній заробіток, що має бути сплачений позивачу у зв`язку із затримкою здійснення розрахунку при звільненні складає 207 грн/р. день *132 р. дні = 27 356,75 грн.
Враховуючи викладене, так як АТ «Українська залізниця» порушено строк виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги, тому позивач вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку виплат належних їй сум під час звільнення період з 07.02.2023 року по 07.08.2023 у розмірі - 27 356,75 грн.
Посилаючись на те, що невиплата відповідачем всіх належних їй сум при звільненні та рішення правління відповідача про їх призупинення, порушує вимоги чинного законодавства України та її законні права та майнові інтереси, просила суд стягнути вказані виплати на її користь, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 30 березня 2026 року позов задоволено.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік - 14 886 грн, матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023 рік – 16 104 грн, середній заробіток за весь час затримки виплати належних їй сум при звільненні у розмірі 27 356 грн 75 коп.
Вирішено питання про судові витрати.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в судовому засіданні встановлено порушення відповідачем права позивача на отримання належних їй при звільненні сум матеріальної допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення, середнього заробітку за час затримки належних сум при звільненні, у строки, зазначені в статті 117 КЗпП України. Вказані порушення тягнуть за собою передбачену статтею 117 КЗпП України відповідальність у вигляді необхідності виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, сум матеріальної допомоги при звільненні, матеріальної допомоги на оздоровлення.
При цьому місцевий суд зазначив, що підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника не вбачається. Також судом взято до уваги, що з врахуванням Рішення Конституційного Суду України від 11.12.2025 № 1-р/2025, строк звернення позивача з даним позовом не пропущений. 
З огляду на вищезазначене суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позову та наявність підстав для його задоволення. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У травні 2025 року АТ «Українська залізниця», діючи через свого представника - адвоката Чешковського В. А., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 04 травня 2026 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий – суддя Войтко Ю. Б., судді: Матківська М. В., Міхасішин І. В.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 07 травня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, витребувано матеріали цивільної справи.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 19 травня 2026 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомленням сторін.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновку, що відповідач безпідставно не виплатив позивачу при звільненні одноразову матеріальну допомогу на оздоровлення, так як керувався виключно Законом України «Про колективні договори і угоди» та Кодексом законів про працю.
При цьому судом не застосовано закон, який підлягав застосуванню, а саме ст. 1, 11 та п. 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану в Україні», які підлягали застосуванню до цих правовідносин, чим порушено норми матеріального права.
Зазначає, що місцевий суд не звернув уваги на той факт, що на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця, нормами даного Закону регламентовано, що під час дії воєнного стану, діють обмеження та особливості організації трудових відносин, установлені цим законом.
Також судом першої інстанції, на думку апелянта, неправильно проаналізовано причини призупинення з березня 2022 року АТ «Укрзалізниця» здійснення працівникам залізниці додаткових виплат, передбачених галузевою угодою та колективними договорами на період дії правового режиму воєнного стану в Україні.
До того ж відповідач не відмовляв позивачу у виплаті матеріальної допомоги, передбаченої колективним договором, а лише відтермінував реалізацію цих виплат, відповідно до повноважень наданих відповідачу законом. Це тимчасові дії для забезпечення сталої роботи товариства і при стабілізації фінансового стану товариства зазначені виплати будуть відновлені в першочерговому порядку. 
АТ «Українська Залізниця» звертає увагу, що рішення правління Товариства від 14.03.2022, (протокол № Ц-54/31 Ком.т.), про призупинення додаткових виплат, що передбачені Колективними договорами прийнято на законних підставах. 
Водночас, рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 27.06.2024 протокол № Ц-82/39 Ком.т., починаючи з 01.07.2024 зупинено дію окремих положень колективних договорів АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних (виробничих) підрозділів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення та передбачено нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам АТ «Укрзалізниця» в єдиному розмірі мінімальної норми, передбаченої Галузевою угодою між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками - 30% місячної тарифної ставки (посадового окладу).
В той же час, Товариство вживає заходи щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за період дії рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 Ком.т.).
Так, рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 30.12.2024 (протокол № Ц-82/89 Ком.т.) ухвалено здійснити нарахування та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам АТ «Укрзалізниця» за 2022 рік відповідно до діючих у підрозділах колективних договорів в межах визначених сум.
Відповідач також вважає, що суд першої інстанції, належним чином не дослідив той факт, що матеріальна допомога на оздоровлення не належить до обов`язкових виплат належних працівникові до виплати у день звільнення, оскільки ці виплати не входять до структури заробітної плати.
При цьому наголошує, що матеріальна допомога на оздоровлення для працівників залізниці, не передбачена чинним законодавством, а тільки умовами колективного договору підприємства.
Окрім того, незважаючи на клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, при розгляді цієї справи, суд першої інстанції не звернув уваги на таке клопотання, строк позовної давності не застосував, чим порушив норми процесуального права.
Вказує, що 07.02.2023 позивачку звільнено з роботи, видано трудову книжку, та проведено всі розрахунки з нею, які гарантовані державою та нормами права, що позивачем не заперечується.
Таким чином, на переконання апелянта, тримісячний строк на право звернення із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду для такої вимог позивача закінчився 08 травня 2023 року.
Отже позивачу було достовірно відомо про порушенням її права, оскільки в день звільнення матеріальну допомогу на оздоровлення вона не отримала, про що зазначено в наказі, а саме, що виплата буде проведена після отримання окремого рішення правління АТ «Укрзалізниця».
Разом з тим, позивач звернулася до суду з таким позовом лише 12 лютого 2026 року, тобто після спливу терміну позовної давності.
Щодо стягнутих з відповідача на користь позивача судових витрат в розмірі 8 000 грн, апелянт зазначає, що відповідно ухвали Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18.01.2026 розгляд цієї справи здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання), отже часу на участь в судових засіданнях у справі представник не витрачав.
Зауважує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
З урахуванням наведеного, апелянт вважає, що сума у 2 000 грн є співмірною об`єму професійної правової допомоги, виконаної у цій справі.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
Представник позивача – адвокат Кучер Г. М. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін, оскільки рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та ухваленим на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач.
Зокрема вказала, що в апеляційні скарзі представник відповідача посилається на пропущення позивачем строку звернення до суду з даним позов, щодо дотримання тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, тому просить суд апеляційної інстанції звернути увагу, що Велика палата Конституційного Суду України 11 грудня 2025 року розглянула справу за конституційним поданням Верховного Суду про конституційність частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України та ухвалила Рішення № 1-р/2025, яким Суд постановив, що частина перша статті 233 цього Кодексу, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Судом цього Рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
У справі встановлено, що  ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця» виробничий підрозділ «Козятинська дирекція залізничних перевезень», працюючи на посаді штукатура 4 розряду.
Відповідно до наказу ( розпорядження) №153/ос від 06.02.2023 про припинення трудового договору (контракту) відповідач звільнив позивача з посади штукатура 4 розряду згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України, за власним бажанням, вказавши в наказі, що до виплати належить матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі 6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб за 2022 рік, що передбачені п. 3.10. змінами та доповненнями до Колективного договору на 2001-2005 роки, пролонгованого на 2006-2023 роки, матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі 6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб за 2023 рік, що передбачені п. 3.10. змінами та доповненнями до Колективного договору на 2001-2005 роки, пролонгованого на 2006-2023 роки.
Протягом двох років після звільнення з посади позивач неодноразово зверталася до відповідача з заявами про виплату заборгованості - матеріальної допомоги на оздоровлення, листом 18.05.2023 року № ДН-2-01-4/721 відповідач вказав, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні згідно пп. 1.14 рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 року (протокол № Ц-54/13 Ком.т.) та листом від 25.03.2022 призупинено ряд виплат працівникам, які передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги на оздоровлення. Виплата матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2024 роки буде здійснена після прийняття окремого рішення правління АТ «Укрзалізниця», про що зазначено у наказі про припинення трудового договору від 06.02.2023 року №153/ос, на момент звільнення та станом на поточну дату відповідного рішення не прийнято, листом ДЗР-2/162 від 23.07.2024 продубльовано попередню відповідь, листом від 08.06.2023 № ЦЦУП-13/138 вказано, що виплата матеріальної допомоги на оздоровлення до відпустки за 2022-2023 роки буде проводитися на умовах і в терміни, які будуть визначені окремим рішенням АТ «Укрзалізниця»; листом від 19.07.2024 повідомлено, що АТ «Укрзалізниця» знаходиться у не простих умовах у зв`язку із повномасштабним вторгненням військ російської федерації на територію нашої держави. Втрата та руйнування частини інфраструктурних об`єктів рухомого складу, неможливість організації роботи на непідконтрольній Україні територіях різке падіння обсягів перевезень призвели до зниження доходних надходжень та відсутності необхідного фінансового забезпечення. 
Правлінням від 27.04.2024 року (протокол № Ц-82/39 Ком.т.) прийнято рішення про нарахування та виплату працівникам товариства та особам які перебували у трудових взаємовідносинах під час дії рішення правління від 14.03.2022 матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 24.02.2022 по 30.06.2024, в розмірі та на умовах передбачених колективними договорами товариства, регіональних філій, філій і їх структурних ( виробничих) підрозділів. Можливість та умови такого нарахування та виплати визначатиметься рішенням правління на кожен рік. Починаючи з грудня 2024 року розпочнуться виплати за 2022 рік в порядку черговості.
Надати інформацію про суми матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2023 роки не має можливості, так як станом на 23.01.2026 код виплат закритий для нарахування, додатково було надано заяви ОСОБА_1 про надання їй щорічної відпустки за 2022, 2023 роки, заяви ОСОБА_1 про надання їй матеріальної допомоги на оздоровлення, накази про надання відпустки за 2022-2023 роки.
У п.п.3.2.21 Галузевої угоди між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками на 2002-2006 роки (із змінами та доповненнями) визначено, що при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, передбачена виплата одноразової матеріальної допомоги в залежності від стажу роботи в галузі та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті в залежності від стажу роботи в галузі. Відповідно до п.2.3 зазначеної угоди, жодна із сторін в період дії угоди не може припинити виконання взятих на себе зобов`язань.
За спільною домовленістю сторін в угоду можуть вноситись зміни та доповнення, при цьому вони не повинні погіршувати умови праці, трудові і соціальні гарантії, передбачені законодавством України та цієї угодою (п.2.4 угоди).
Відповідно до протоколу правління від 14.03.2022 № Ц-54/31 Ком.т. керівництвом АТ «Укрзалізниця» було прийнято рішення щодо призупинення додаткових виплат, передбачених Галузевою угодою та колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги (окрім матеріальної допомоги на лікування та на поховання).
Рішенням правління (витяг з протоколу №Ц-82/63 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.10.2024) були поновлені виплати одноразової матеріальної допомоги працівникам АТ «Укрзалізниця», які звільнились/будуть звільнені у період з січня до грудня 2024 року в порядку черговості.
Відповідно до листа члена правління АТ «Укрзалізниця» від 04.04.2025 №Ц-5-1.5-25/122-25, у зв`язку з проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності товариства починаючи з 01.04.2025 та до окремого рішення керівництва виплати одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільнені працівника вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію призупинено.
При цьому місцевий суд взяв до уваги, що позивач звільнилася з роботи 06.02.2023, у зв`язку з чим норми, обмежуючі виплату вказаних видів матеріальної допомоги, до неї не застосовуються.
Суми заборгованості, які позивач просить стягнути на її користь, відповідачем не спростовані, тому суд першої інстанції погодився з наданим позивачем обґрунтуванням нарахування вказаних виплат.
Так, матеріальна допомога на оздоровлення виплачується у розмірі 6 прожиткових мінімумів на оздоровлення за 2022 рік та 2023 рік, що передбачено п.3.10. змінами та доповненнями до Колективного договору на 2001-2005 роки пролонгованого на 2006-2023 роки та наказом № 153/ос від 06.02.2023 та складає відповідно 14 886 грн за 2022 рік (прожитковий мінімум в 2022 році – 2 481 грн), матеріальна допомога на оздоровлення за 2023 рік – 16 104,00 грн (прожитковий мінімум в 2023 році – 2 684 грн).
Відповідачем при звільненні позивача не нараховані та не виплачені всі суми, які підлягали виплаті, а саме, матеріальна допомога на оздоровлення за 2022-2023 роки у розмірі 30 990 грн, у зв`язку з чим позивач позбавлена права на отримання матеріальної допомоги при звільненні.
При цьому суд першої інстанції вважає правильним проведений позивачем розрахунок середнього заробітку, оскільки у січні 2023 року позивачу нараховано 5 770,40 грн при 30 відпрацьованих робочих днях, а у грудні 2022 року 6 871,73 грн при 31 відпрацьованих робочих днях.
Отже, розмір середньоденної заробітної плати становить: 5 770,40 грн + 6 871,73 грн) / (31 р. дн. + 30 р. дн.) = 207 грн/р. день. Середній заробіток, що має бути сплачений позивачу у зв`язку із затримкою здійснення розрахунку при звільненні складає 207 грн/р. день *132 р. дні = 27 356,75 грн.
Враховуючи викладене, так як відповідачем порушено строк виплати позивачу матеріальної допомоги, місцевий суд дійшов висновку, що наявні підстави для стягнення з нього середнього заробітку за затримку виплат належних позивачу сум під час звільнення період з 07.02.2023 по 07.08.2023 у розмірі - 27 356,75 грн.

Позиція суду апеляційної інстанції
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно положень частини першої статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведені норми, зазначена справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним критеріям рішення суду першої інстанції відповідає.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».
У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №753/8671/21 (провадження №61-550св22) зазначено, що «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду».
Між сторонами виник спір щодо невиплати працівнику матеріальної допомоги на оздоровлення та компенсації за затримку остаточного розрахунку (стаття 117 КЗпП України). 
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Звертаючись до суду з позовом до відповідача про стягнення невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2023 роки в розмірі 30 990 грн та компенсації за затримку остаточного розрахунку в розмірі 27 356,75 грн, позивач посилається на те, що відповідачем були порушені умови Колективного договору щодо виплати працівнику матеріальної допомоги на оздоровлення при звільненні.
Статтею 4 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) встановлено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно до статті 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців.
За змістом статті 13 КЗпП України у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.).
Аналогічні положення містяться у Законі України від 1 липня 1993 року № 3356-ХІІ «Про колективні договори та угоди».
В силу частини другої статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.
Статтею 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон №108/95-ВР) визначено структуру заробітної плати.
Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (статті 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Із положень частини першої статті 116 КЗпП України слідує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що заробітна плата - це винагорода, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу згідно трудового договору.
За своєю структурою заробітна плата на підприємствах, в установах, організаціях складається з основних виплат, які встановлюються у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників або посадових окладів для службовців, додаткових виплат, обумовлених певними умовами праці, а також із заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких, зокрема, належать грошові і матеріальні виплати, що не передбачені актами чинного законодавства, за спеціальними системами та положеннями.
При вирішенні питання про здійснення таких виплат необхідно виходити з діючих на підприємстві нормативних актів, якими визначено умови та порядок цих виплат. Підстави та порядок заохочувальних і компенсаційних виплат можуть регулюватися галузевими угодами та колективними договорами підприємств. Такі виплати здійснюються на підставі відповідних рішень (наказів) роботодавця.
Закон прямо покладає на підприємство обов`язок провести зі звільненим працівником остаточний розрахунок, виплатити всі належні йому суми (заробітну плату, вихідну допомогу, грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки тощо). Ці суми мають бути виплачені працівникові в день звільнення, коли ж працівник у день звільнення не працював, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимоги про розрахунок.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/14 дійшла висновку, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Отже доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував того, що матеріальні виплати хоча й, захищені державною гарантією, проте такі виплати не входять до структури заробітної плати, а тому не підлягають стягненню в цьому випадку, не заслуговують на увагу.
За умовами чинного Колективного договору на 2001-2005 роки, пролонгованого на 2006-2023 роки, відповідач зобов`язаний при звільненні виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022- 2023 роки у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що передбачені п.3.10. змінами та доповненнями до Колективного договору на 2001-2005 роки пролонгованого на 2006-2023 роки.
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права та свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 20222 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого триває до теперішнього часу.
15 березня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24 березня 2022 року (далі - Закон №2136-ІХ). Цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Відповідно до статті 11 Закону №2136-ІХ на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону №2136-ІХ визначено, що цей Закон діє з початку воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану, та втрачає чинність з дня припинення або скасування воєнного стану.
Отже положення Закону №2136-ІХ, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.
За таких обставин правління АТ «Українська залізниця» вправі було в односторонньому порядку призупинити положення Колективного договору щодо виплати працівникам матеріальної допомоги на оздоровлення.
Відповідно до статті 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.
Стаття 9 КЗпП України не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.
Так, згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, які передбачають призупинення виплат, зокрема матеріальної допомоги на оздоровлення, на період дії воєнного стану поширюється лише на правовідносини, які виникають між працівником та роботодавцем, і до звільненого працівника не можуть бути застосовані.
Водночас виплата ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення передбачена наказом (розпорядженням) №153/ос від 06.02.2023 про звільнення, який є обов`язковим для виконання, оскільки його дія не скасована та не зупинена. Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що АТ «Українська залізниця» зобов`язане виплатити позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2023 роки.
До того ж, протокольне рішення правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року №Ц-54/31 Ком.т. в частині призупинення виплати матеріальної допомоги (пункт 1.1.4) скасовано за рішенням суду.
Так, постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 211/7338/23 залишено в силі рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року, яким визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 Ком.т у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, та стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь позивача недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2023 роки у розмірі 13 400 грн.
У вказаній справі Верховний Суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що товариство призупинило виплати коштів, передбачених колективними договорами та Галузевою угодою в односторонньому порядку, не повідомивши позивача та профспілковий органу, членом якого він є, про ухвалення вказаного рішення, а також у порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» не ініціював питання щодо підписання змін/доповнень до діючих колективних договорів в частині призупинення/зміни строків виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення, а такі зміни мають вноситись лише за взаємною згодою сторін, але аж ніяк не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом. Крім того, товариство ухвалило відповідне оспорюване рішення 14 березня 2022 року, з посиланням на статтю 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24 березня 2022 року.
З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги про те, що призупинення виплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2023 роки було правомірним, оскільки здійснювалося на підставі п. 1.1.4 протокольного рішення правління АТ «Укрзалізниця» № Ц-54/31 Ком.т від 14.03.2022 та статті 11 Закону «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», що надавали роботодавцю право на період воєнного стану зупиняти дію окремих положень колективного договору щодо додаткових виплат, є безпідставними.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Як вбачається із викладеного, при звільненні працівника вирішується питання не лише про виплату заробітної плати, а про виплату всіх сум, на які працівник має право, що належать йому від роботодавця. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Враховуючи викладене, так як відповідачем порушено строк виплати позивачу матеріальної допомоги, тому наявні підстави для стягнення з нього середнього заробітку за затримку виплат належних позивачу сум під час звільнення період з 07.02.2023 по 07.08.2023 у розмірі 27 356,75 грн.
Відтак, оскільки відповідачем не було проведено повного та своєчасного розрахунку з позивачем у день звільнення суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку у вказаній сумі і за період, що не перевищує передбаченого статтею 117 КЗпП України строку у 6 місяців.
Сам факт наявності спору між сторонами не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, у разі якщо спір вирішено на користь працівника. 
У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного суду вказала, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Відповідач в свою чергу не надав суду допустимих, достовірних і достатніх доказів, що свідчили б про неправильність визначення судом стягнутої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, що на час ухвалення судом рішення не перевищує 6 місяців.
Отже доводи відповідача про відсутність підстав для виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення та компенсації за затримку остаточного розрахунку не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та чинних нормах закону.
Також є безпідставними твердження відповідача про сплив позовної давності.
Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Строк звернення до суду за вирішенням трудового спору (позовна давність) - це строк, протягом якого працівник може захистити в суді своє суб`єктивне право в разі його порушення, невизнання або оспорення. Такий строк встановлюється у три місяці з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Отже, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у працівника права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Однак, Рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2025 від 11 грудня 2025 року частину першу статті 233 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. Відтак, з вимогами про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат працівник вправі звертатися без обмеження трьохмісячним строком.
Цим Рішення Конституційний Суд України постановив, що частина перша статті 233 цього Кодексу, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Судом цього Рішення.
Згідно з наказом (розпорядженням) №153/ос від 06.02.2023 матеріальна допомога на оздоровлення мала бути виплачена ОСОБА_1 після отримання окремого рішення керівництва АТ «Українська залізниця». Тобто позивач мала певні очікування отримати цю допомогу на майбутнє, в тому числі після проведеного розрахунку при звільненні.
У відповіді на адвокатський запит від 14.01.2026 №01 своїм листом від 26.01.2026 відповідач вказав, що надати інформацію про суми матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2023 роки не має можливості, так як станом на 23.01.2026 код виплат закритий для нарахування, при цьому надав довідку про середню зарплату ОСОБА_1 .
Отже місцевий суд правомірно керувався тим, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з цим позовом 12.02.2026, не пропустила тримісячний строк звернення до суду за вирішенням трудового спору.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції з`ясував усі обставини справи, застосував правильно норми права та дав належу оцінку дослідженим доказам. Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є безпідставними.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою . Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Як передбачено статтею 141 ЦПК України, витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Як вбачається із договору про надання правової допомоги 07/2026 від 14.01.2026, укладеного між адвокатом Кучер Г. М. та ОСОБА_1 , клієнту надано послуги із супроводу цивільної справи щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та супутніх вимог. Згідно наданого розрахунку ці витрати складають 8 000 грн, про що надано детальний опис робіт. 
Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордеру від 14.01.2026 №02 позивач ОСОБА_1 сплатила адвокату Кучер Г. М. гонорар у розмірі 8 000 грн.
Визначений адвокатом Кучер Г. М. та позивачем ОСОБА_1 розмір витрат на професійну правничу допомогу є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання цих робіт і значенням справи для позивача. До того ж, АТ «Українська залізниця» не ставило під сумнів співмірність витрат на правничу допомогу, які понесла ОСОБА_1 , та не заявляло клопотання про зменшення розміру цих витрат.
За таких обставин, суд першої інстанції правомірно стягнув з АТ «Українська залізниця» на користь позивача 8 000 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість і неспівмірність цих судових витрат не відповідають фактичним обставинам справи та чинним нормам закону.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
Враховуючи викладене, відповідно до положень статті 375 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподіл судових витрат апеляційний суд не здійснює.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,
постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.
Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 30 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий         Ю. Б. Войтко

Судді:          М. В. Матківська

І. В. Міхасішин