ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Пирогова, 29, м. Вінниця, 21018, тел./факс (0432)55-80-00, (0432)55-80-06 E-mail: inbox@vn.arbitr.gov.ua 
___________________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2026 р. Cправа № 902/253/26  

Господарський суд Вінницької області у складі судді Шамшуріної Марії Вікторівни, за участю секретаря судового засідання Ганкіної А.Л., 
розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні матеріали справи 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінснек", 23234, Вінницька обл., Вінницький р-н, село Лука-Мелешківська, вулиця Привокзальна, будинок 1С, ідентифікаційний код юридичної особи 38675597
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Основа Трейд Плюс", 21009, Вінницька обл., Вінницький р-н, місто Вінниця, вул. Стеценка, будинок 57, ідентифікаційний код юридичної особи 44796564
про стягнення 403 344,71 гривень
за участю представників:
від позивача – адвокат Федик Ю.Ю., згідно ордеру
від відповідача – не з`явився

В С Т А Н О В И В:
До Господарського суду Вінницької області 02.03.2026 року надійшла позовна заява №б/н від 02.03.2026 (вх. № 281/26 від 02.03.2026) Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінснек" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Основа Трейд Плюс" про стягнення заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору дистрибуції № 060922 від 06 вересня 2022 року у розмірі 403 344,71 гривень, з яких: 315 201,16 гривень основного боргу, 76 074,45 гривень пені, 7 643,68 гривень 3% річних та 4 425,42 гривень інфляційних втрат.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.03.2026 справу розподілено судді Шамшуріній М.В.
Ухвалою від 09.03.2026 суд постановив позовну заяву № б/н від 02.03.2026 (вх. № 281/26 від 02.03.2026) Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінснек" залишити без руху із встановленням позивачу строку та способу усунення недоліків позовної заяви.
12.03.2026 до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків № б/н від 12.03.2026 (вх. № 01-30/2554/26 від 12.03.2026) з додатками.
Ухвалою від 17.03.2026 судом прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 902/253/26, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 21.04.2026 року о 09:30 год.
Ухвалою від 21.04.2026 судом закрито підготовче провадження у справі № 902/253/26, призначено справу № 902/253/26 до судового розгляду по суті у судовому засіданні 21.05.2026 року о 10:00 год.
На визначену судом дату у судове засідання з`явився представник позивача. Представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлений ухвалою суду від 21.04.2026, про що свідчить відповідна довідка про доставку електронного листа.
Відзиву на позовну заяву від відповідача до суду не надійшло.
За приписами частини 2 статті 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічна норма міститься у частині 9 статті 165 ГПК України.
Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно пункту 1 частини 3 статті 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Приймаючи до уваги, що сторони було належним чином повідомлено про судове засідання у справі та на засадах відкритості і гласності судового процесу сторонам створено всі необхідні умови для захисту їх прав та охоронюваних законом інтересів, а відповідач у свою чергу не скористався наданим йому правом участі у розгляді справи і його неявка у судове засідання не є перешкодою для розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача за наявними матеріалами.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача судові витрати на сплату судового збору та судових витрат на професійну правничу допомогу.
За наслідками розгляду справи, суд оголосив про перехід до стадії ухвалення рішення у справі та повідомив час проголошення вступної та резолютивної частин рішення.
На оголошення вступної та резолютивної частин рішення учасники справи не з`явилися, у зв`язку з чим вступна та резолютивна частина рішення долучена до матеріалів справи без його проголошення.

Суть спору:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Вінснек" звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Основа Трейд Плюс" про стягнення заборгованості у розмірі 403 344,71 гривень, з яких: 315 201,16 гривень основного боргу, 76 074,45 гривень пені, 7 643,68 гривень 3% річних та 4 425,42 гривень інфляційних втрат.
На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що заявлена до стягнення заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором дистрибуції № 060922 від 06 вересня 2022 року в частині здійснення своєчасної та повної оплати за отриманий товар.
Відповідач своїм процесуальним правом надання відзиву на позов не скористався, будь-яких заяв, клопотань або заперечень щодо заявлених вимог не заявляв.
Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.
06 вересня 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Вінснек" (далі - постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Основа Трейд Плюс" (далі - покупець, дистриб`ютор) укладено договір дистрибуції № 060922 (далі - договір) (т. 1 а.с. 17-22).
Пунктом 1.1 договору сторонами визначено, що постачальник зобов`язується поставити, а дистриб`ютор - прийняти та оплатити на умовах даного договору товар: найменування - харчові продукти в асортименті (пункт 1.1.1. договору); країна походження товару - Україна (пункт 1.1.2 договору); предметом поставки є товар по якості і безпечності відповідно до специфікації (додаток №1) та в асортименті, вказаному в додатку №2 до даного договору (пункт 1.1.3. договору); асортимент товару, який відвантажується дистриб`тору вказується у видаткових накладних та інших супроводжувальних документах, що укладаються на поставку кожної партії товару (пункт 1.1.4. договору); документи на товар, які постачальник повинен передати дистриб`ютору: видаткові накладні; рахунок на оплату; податкові накладні в електронній формі; посвідчення про якість виробника; декларація про відповідність постачальника і інші документи при необхідності.
Згідно пункту 1.2 договору умови поставки товару за цим договором відповідають вимогам Міжнародних правил "Інкотермс" (в редакції 2010 року), які застосовуються із урахуванням особливостей, що випливають із умов даного договору
Відповідно до пункту 1.3 договору кожна із сторін гарантує, що на момент укладання даного договору вона не є жодним чином обмеженою законом, судовим рішенням або іншим, передбаченим чинним законодавством способом, в своєму праві укладати цей договір та виконувати усі визначені у ньому умови.
За умовами пункту 1.4 договору дистриб`ютор за ним договором є розповсюджувачем товару постачальника на території міста Вінниці і Вінницької області (далі - територія).
Відповідно до пункту 5.1. договору ціна кожної партії товару визначається у видаткових накладних на момент передачі та приймання товару
За умовами пункту 5.2. договору загальна сума даного договору відповідає сумі всіх поставок по даному договору, які підтверджені, видатковими накладними, і які є невід`ємною частиною даного договору
Згідно з пунктами 6.1., 6.2. договору сторони встановлюють, що оплата за цим договором здійснюється в національній валюті України гривні у безготівковій формі шляхом перерахування дистриб`ютором грошових коштів на рахунок постачальника. Оплата по даному договору здійснюється шляхом зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на підставі виставленого постачальником рахунку на оплату на умовах, визначених в даному договорі.
Пунктом 6.6.1. договору сторони передбачили, що повна оплата кожної прийнятої у відповідності до видаткових накладних партії товару має бути здійснена дистриб`ютором в строк не більше ніж 14 календарних днів з моменту поставки партії товару дистриб`ютору.
Відповідно до пункту 6.7. договору зобов`язання дистриб`ютора по сплаті поставленого товару вважається виконаним в день зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника з урахуванням умов поставки та оплати товару.
За змістом пункту 6.9. договору право власності, ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження товару переходить від постачальника до дистрибутора з моменту передачі товару дистриб`ютору згідно видаткової накладної та підписанням видаткової накладної уповноваженим представником дистриб`ютора.
Згідно з пунктом 8.1. договору зобов`язання сторін мають бути виконані ними належним чином відповідно до умов даного договору та вимог чинного законодавства України.
Пунктом 8.3. договору сторони визначили, що у разі порушення строків виконання грошових зобов`язань дистриб`ютор на вимогу постачальника зобов`язаний сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості невиконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення.
Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання і скріплення печатками сторін та діє до 31 грудня 2022 року. Договір автоматично пролонгується на кожний наступний рік у разі відсутності письмового повідомлення про його розірвання від однієї із сторін, направлене іншій стороні не пізніше ніж за один місяць до закінчення терміну дії цього договору (пункт 12.1. договору).
Відповідно до пункту 13.2. договору зміни у даний договір можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін та набирають чинності з моменту належного оформлення сторонами відповідної додаткової угоди, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, цьому договорі або у чинному в Україні законодавстві.
За умовами пункту 13.3. договору зміни та доповнення, додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені їх печатками.
06 вересня 2022 року сторонами договору було погоджено та підписано додаток 1 (специфікація на готову продукцію) та додаток 2 (асортимент товару) до договору дистрибуції № 060922 від 06.09.2022 року (т. 1 а.с. 19 (зворот) - 22).
Договір, додатки до договору спільно підписані уповноваженими представниками позивача та відповідача, підписи яких скріплені печатками сторін.
На виконання умов договору дистрибуції № 060922 від 06.09.2022 року позивач за період з 29.09.2022 по 09.06.2025 передав, а відповідач отримав обумовлений умовами договору та додатками до договору товар, про що свідчать підписані та скріплені печатками сторін видаткові накладні, на загальну суму 3303366,16 гривень (т. 1 а.с. 30-55, 96-119 зворот).
Відповідно до наявних у матеріалах справи банківських виписок за вхідними переказами коштів здійснених ТОВ "Основа Трейд Плюс" на користь ТОВ "Вінснек", оборотно - сальдової відомості по рахунку за період з 01.01.2022 по 02.03.2026, відповідачем на користь позивача за період з 20.10.2022 по 13.06.2025 сплачено 2988165,00 гривень (т. 1 а.с. 27, 28, 56-102 зворот, 120-147).
Згідно наявного у матеріалах справи акту звірки взаємних розрахунків за період січень 2025 р. - жовтень 2025 року між сторонами за договором №060922 від 06.09.2022 року, заборгованість за вказаним договором станом на 31.10.2025 року складає 315 201,16 гривень (т. 1 а.с. 22 зворот).
15.12.2025 позивач звернувся до відповідача із претензією щодо погашення наявної за договором дистрибуції №060922 від 06.09.2022 року заборгованості у розмірі 315 201,16 гривень (т. 1 а.с. 23, 24).
У відповідь на вказану претензію відповідач зазначив щодо наявної у ТОВ "Основа Трейд Плюс" заборгованості перед ТОВ "Вінснек" у розмірі 315201,16 гривень та просив погодити розстрочення заборгованості за цим договором.
26.12.2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Вінснек" як кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю "Основа Трейд Плюс" як боржником укладено додаткову угоду № 01 до договору поставки №060922 від 06.09.2022 року, за умовами пунктів 1.1.-2.2. якої боржник підтверджує, що за договором поставки №060922 від 06.09.2022 року заборгованість перед кредитором станом на 18 грудня 2025 року становить 315 201,16 гривень, зазначена сума є безспірною, визнаною та підлягає обов`язковому погашенню відповідно до цієї угоди, кредитор погоджується на розстрочення погашення заборгованості за графіком (п`ять платежів з 01.01.2026 по 31.05.2026 щомісячно на суму по 52 533,53 гривень, з 01.06.2026 по 30.06.2026 - 52533,51 гривень), кошти перераховуються на рахунок кредитора, що визначений у договорі поставки (т. 1 а.с. 26).
За умовами пунктів 3.1., 3.2. вказаної додаткової угоди розстрочення надається виключно за умови суворого дотримання строків оплати. У разі прострочення хоча б одного платежу, у тому числі першого, боржник: втрачає право на розстрочення; уся непогашена сума боргу стає такою, що підлягає негайному стягненню; кредитор має право без додаткових повідомлень звернутися до Господарського суду з позовом про стягнення всієї суми заборгованості, штрафних санкцій та судових витрат.
Доказів погашення заборгованості у розмірі 315 201,16 гривень матеріали справи не містять.
У зв`язку із невиконанням відповідачем грошового зобов`язання за договором поставки позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення 403 344,71 гривень, з яких: 315 201,16 гривень основного боргу, 76 074,45 гривень пені, 7 643,68 гривень 3% річних та 4 425,42 гривень інфляційних втрат у примусовому порядку.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов, що позов підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
Предметом спору у цій справі є матеріально-правова вимога про стягнення з відповідача заборгованості за договором дистрибуції №060922 від 06 вересня 2022 року у розмірі 403 344,71 гривень, з яких: 315 201,16 гривень основного боргу, 76 074,45 гривень пені, 7 643,68 гривень 3% річних та 4 425,42 гривень інфляційних втрат.
Відповідно до статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує, яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин.
Частиною 4 статті 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Здійснюючи правову кваліфікацію спірних правовідносин та вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог, судом враховано таке.
Згідно положень статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно статті 11 ЦК України договір є однією з підстав виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань).
Приписами статті 6 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Положеннями статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки, правовідносини за яким врегульовано відповідними положеннями Цивільного кодексу України.
Згідно зі статтею 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Як передбачено пунктом 2 частини 1 статті 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (стаття 632 ЦК України).
Згідно з пунктом 1.1. договору постачальник зобов`язується поставити, а дистрибутор - прийняти та оплатити товар на умовах даного договору.
Відповідно до пункту 5.1. договору ціна кожної партії товару визначається у видаткових накладних на момент передачі та приймання товару
За умовами пункту 5.2. договору загальна сума даного договору відповідає сумі всіх поставок по даному договору, які підтверджені, видатковими накладними, і які є невід`ємною частиною даного договору
Наявними у справі накладними підтверджується здійснення поставок позивачем товару та прийняття його відповідачем на загальну суму 3303366,16 гривень, у тому числі за видатковими накладними № 682 від 26.12.2024 на суму 101 326,80 гривень, № 371 від 21.05.2025 на суму 149 250,80 гривень, №394 від 30.05.2025 на суму 57 624,00 гривень та №424 від 09.06.2025 на суму 46 778,40 гривень.
Вказані накладні спільно підписані уповноваженими представниками позивача та відповідача без зауважень та заперечень.
Відповідач щодо наведених обставин не заперечив та їх не спростував.
Згідно з частиною 1 статті 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Згідно з частиною першою статті 202 ГК України та статті 599 ЦК України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.
Відповідач зобов`язання з оплати товару виконав частково у сумі 2988165,00 гривень, що підтверджується наявними у матеріалах справи банківськими виписками.
Доказів сплати заборгованості за видатковими накладними № 682 від 26.12.2024 на суму 61 547,96 гривень (з урахуванням часткової сплати заборгованості), № 371 від 21.05.2025 на суму 149 250,80 гривень, №394 від 30.05.2025 на суму 57 624,00 гривень та №424 від 09.06.2025 на суму 46 778,40 гривень, що загалом складає 315 201,16 гривень матеріали справи не містять.
Таким чином, позивач свої зобов`язання за договором виконав належним чином, у той же час відповідач свої зустрічні зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати за отриманий товар належним чином не виконав, унаслідок чого було допущено прострочення у виконанні грошового зобов`язання.
Cудом встановлено, що матеріали справи не містять доказів пред`явлення відповідачем позивачу будь-яких претензій щодо неналежного виконання умов договору.
Сторонами було складено та підписано акт звірки взаємних розрахунків за період з січня 2025 по жовтень 2025, згідно якого заборгованість відповідача станом на 31.10.2025 становить 315 201,16 гривень.
За умовами додаткової угоди № 01 від 26.12.2025 до договору відповідач визнав наявну заборгованість за договором дистрибуції № 060922 від 06.09.2022 у розмірі 315201,16 гривень.
Доказів сплати відповідачем вказаної суми боргу на користь позивача матеріали справи не містять.
Відповідно до вимог статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Враховуючи, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за договором щодо оплати поставленого товару, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено умови договору поставки в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар, а тому позивач обґрунтовано звернувся з позовом про стягнення несплаченої суми основного боргу у розмірі 315 201,16 гривень.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно пункту 5 частини 1 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.
Приймаючи до уваги, що належними та допустимими доказами підтверджено суму основного боргу у розмірі 315 201,16 гривень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 315 201,16 гривень основного боргу є обгрунтованими та підлягають задоволенню.
Позивачем також заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 76 074,45 гривень пені, 7 643,68 гривень 3% річних та 4 425,42 гривень інфляційних втрат.
Щодо позовних вимог про стягнення пені суд враховує таке.
Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.
Відповідно до положень статей 546, 548 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов`язання.
Згідно статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з частинами 1, 2 статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до вимог частини 1 статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
У свою чергу, статтею 230 ГК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено обов`язок учасника господарських відносин сплатити неустойку, штраф, пеню у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
При цьому штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Згідно частини 4 статті 231 ГК України якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 28.01.2019 по справі № 922/3782/17 господарський суд з огляду на вимоги статей 79, 86 ГПК України має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості.
За умовами пункту 6.6.1. договору сторони передбачили, що повна оплата кожної прийнятої у відповідності до видаткових накладних партії товару має бути здійснена дистрибутором в строк не більше ніж 14 календарних днів з моменту поставки партії товару дистрибутору.
Положеннями пункту 8.3. договору сторони погодили, що у разі порушення строків виконання грошових зобов`язань дистрибутор на вимогу постачальника зобов`язаний сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості невиконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення.
Зважаючи на встановлене судом прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, вимога про стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення відповідає чинному законодавству, положенням договору та заявлена правомірно.
Як убачається із розрахунку пені здійсненого позивачем, розрахунок здійснено на суму заборгованості за видатковими накладними від 26.12.2024, 21.05.2025, 30.05.2025 та 09.06.2025 у межах визначеного позивачем періоду прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Загальна сума нарахованої позивачем пені складає 76 074,45 гривень.
Суд зауважує, що за видатковими накладними від 26.12.2024, 21.05.2025, 30.05.2025, 09.06.2025 прострочення виконання грошового зобов`язання виникло відповідно 10.01.2025, 05.06.2025, 14.06.2025 та 24.06.2025.
Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.
У постанові від 16 жовтня 2024 року у справі № 911/952/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість періоду нарахування штрафних санкцій. Проте його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 910/4164/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 903/962/17, від 07 червня 2019 року у справі № 910/23911/16, від 13 вересня 2019 року у справі № 902/669/18) (пункт 83).
За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у цій постанові, якщо умовами укладеного договору сторони передбачили більш тривалий, ніж визначений частиною шостою статті 232 ГК України, строк нарахування штрафних санкцій (зазначили про їх нарахування до дня фактичного виконання, протягом усього періоду існування заборгованості тощо), то їх нарахування не припиняється за період прострочення зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, а застосуванню підлягає саме строк, встановлений договором (див., для прикладу, постанову Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі № 910/6379/14 (провадження № 3-53гс15), в якій умовами договору сторонами було погоджено нарахування пені по день фактичної оплати боргу).
У разі відсутності подібних умов у договорі (використання / зазначення в договорі лише формулювання про нарахування пені "за кожен день прострочення") нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені) припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.
Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що застосування в тексті господарського договору формулювання "за кожен день прострочення" не можна вважати установленням іншого, ніж визначеного частиною шостою статті 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені). Таке формулювання лише повторює вирізняльну характеристику пені (поденне її нарахування) та характеризує механізм її визначення (розрахунку), однак жодним чином не впливає на можливість зменшення або збільшення строку нарахування пені, визначеного законом чи договором (пункти 91-93).
За умовами пункту 8.3. договору поставки сторонами не погоджено більш тривалий, ніж визначений частиною 6 статті 232 ГК України строк нарахування штрафних санкцій, тому у спірних правовідносинах перебіг строку нарахування пені починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано та припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини 6 статті 232 ГК України.
Нарахування пені здійснено позивачем поза межами визначеного частиною 6 статті 232 ГК України шестимісячного строку.
Здійснивши перерахунок пені з урахуванням дати виникнення прострочення з оплати товару, наявної заборгованості за видатковими накладними від 26.12.2024, 21.05.2025, 30.05.2025 та 09.06.2025, у межах визначеного частиною 6 статті 232 ГК України шестимісячного строку, суд дійшов висновку, що сума нарахованої пені становить 48 917,12 гривень.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення пені підлягає задоволенню частково в сумі 48 917,12 гривень, у задоволенні решти вимог про стягнення пені в сумі 27 157,33 гривень слід відмовити у зв`язку із безпідставністю заявлених вимог у цій частині.
Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних судом враховано таке.
Відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова КГС ВС від 14.01.2020 року № 924/532/19).
Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах N 703/2718/16-ц, № 646/14523/15-ц.
До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених у статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).
Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (постанова ВП ВС від 08.11.2019 № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).
Враховуючи встановлене судом прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, нараховані позивачем до стягнення інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми заборгованості відповідають вимогам чинного законодавства та заявлені правомірно.
Як убачається із розрахунку інфляційних втрат та 3% річних здійсненого позивачем, розрахунок інфляційних втрат здійснено за період прострочення визначений позивачем за видатковими накладними від 26.12.2024, 21.05.2025, 30.05.2025 та 09.06.2025. Сума нарахованих позивачем інфляційних втрат становить 4 425,42 гривень та 3% річних - 7 643,68 гривень.
Здійснивши перерахунок інфляційних втрат з урахуванням дати виникнення прострочення з оплати товару, наявної заборгованості за видатковими накладними від 26.12.2024, 21.05.2025, 30.05.2025 та 09.06.2025, суд дійшов висновку, що сума інфляційних втрат складає 9 881,10 гривень.
Приймаючи до уваги, що відповідно до приписів статті 14 ГПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог, а також те, що сума інфляційних втрат визначена позивачем є меншою ніж сума інфляційних втрат визначена судом, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення інфляційних втрат є обгрунтованою та підлягає задоволенню у розмірі 4 425,42 гривень.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних з урахуванням дати виникнення прострочення з оплати товару, наявної заборгованості за видатковими накладними від 26.12.2024, 21.05.2025, 30.05.2025 та 09.06.2025, суд дійшов висновку, що сума заявлених до стягнення 3% річних нарахована вірно, отже позовна вимога про стягнення 7 643,68 гривень 3% річних є обгрунтованою та підлягає задоволенню.
Положеннями частин 1-4 статті 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно вимог 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 1 статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог частини 2 статті 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини 1-2 статті 86 ГПК України).
Під час розгляду справи, судом кожній стороні була надана розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони, у тому числі подати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, обґрунтувати перед судом переконливість поданих доказів та позицій по справі, скористатись іншими процесуальними правами.
Дослідивши фактичні обставини справи, що входять до предмету доказування у цій справі та стосуються кваліфікації спірних відносин, суд дійшов висновку, що відповідачем не спростовано позовних вимог, а судом не виявлено на підставі наявних доказів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню частково шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 315 201,16 гривень основного боргу, 48 917,12 гривень пені, 7 643,68 гривень 3% річних та 4 425,42 гривень інфляційних втрат, у задоволенні решти позову про стягнення 27 157,33 гривень пені слід відмовити.
Щодо розподілу судових витрат судом враховано таке.
Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ГПК України однією з основних засад господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно вимог статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
При зверненні до суду позивачем згідно платіжної інструкції № 93 від 27.02.2026 сплачено судовий збір у розмірі 4840,14 гривень.
Відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволені частково, витрати по сплаті судового збору у сумі 4 514,40 гривень покладаються на відповідача, витрати по сплаті судового збору у сумі 325,74 гривень покладаються на позивача.
Відповідно до позовної заяви та доданих до неї доказів, позивач просить стягнути з відповідача 27 000,00 гривень понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.
Розглянувши вимогу про стягнення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, судом враховане таке.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Право на правову допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України.
Відповідно до положень статей 16, 58 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога). Представником у суді може бути адвокат.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Статтею 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що видами адвокатської діяльності, зокрема є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Положеннями Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (частина перша статті 26 Закону).
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
За приписами частини 3 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Згідно із частинами 1-3 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
Відповідно до вимог частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
З матеріалів справи вбачається, що згідно ордеру АВ № 1268172 від 27.02.2026 представництво інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінснек" у справі №902/253/26 здійснювала адвокат Федик Ю.Ю.
Позивачем з дотриманням вимог, передбачених частиною 8 статті 129 ГПК України, подано докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу разом із позовною заявою.
До позовної заяви позивачем долучено копію договору про надання правничої допомоги № б/н від 16.02.2026, додаткової угоди № 1 до договору про надання правничої допомоги від 16.02.2026, банківської виписки.
Відповідно до пункту 1.1. укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю "Вінснек" (клієнт) та адвокатами Федик Юлією Юріївною, Хейнісом Олександром Григоровичем (виконавець) договору про надання правничої допомоги № б/н від 16.02.2026 (далі - договір) предметом цього договору є надання адвокатом усіма законними методами та способами правничої допомоги клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів, а клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду), у фіксованому розмірі, за надану правову допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах, визначених договором.
Цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2027 р. (пункт 3.1. договору),
За змістом пункту 5.1. договору детальний перелік послуг, а також розмір та порядок оплати клієнтом адвокату гонорару та додаткових витрат, пов`язаних із виконанням даного договору, окремо обумовлюється сторонами та визначається додатковою (ми) угодою (ми) до цього договору.
16.02.2026 між товариством з обмеженою відповідальністю "Вінснек" та адвокатами Федик Юлією Юріївною, Хейнісом Олександром Григоровичем підписано додаткову угоду № 1 до договору про надання правничої допомоги від 16.02.2026 (далі - додаткова угода).
Відповідно до пункту додаткової угоди сторони за цією додатковою угодою домовились, що адвокат на виконання умов основного договору про надання правничої допомоги від 16 лютого 2026 року зобов`язується надати клієнту наступні послуги: підготувати та подати до Господарського суду Вінницької області позов до товариства з обмеженою відповідальністю "Основа Трейд Плюс" про стягнення заборгованості, представляти інтереси клієнта як позивача у Господарському суді Вінницької області.
Згідно з пунктами 2, 4 додаткової угоди сторони домовились, що вартість послуг (гонорар) адвоката за надання послуг, передбачених п. 1.1 даної додаткової угоди становить: 27000,00 (двадцять сім тисяч грн.) грн. 00 копійок. Оплата послуг адвоката здійснюється наступним чином: 27000,00 (двадцять сім тисяч грн.) клієнт сплачує протягом десяти календарних днів з дати підписання даної додаткової угоди.
За умовами пункту 5 додаткової угоди оплата послуг може бути здійснена будь-якому із адвокатів, вказаних у договорі та додатковій угоді. Оплата послуг одному із адвокатів, вказаних вважається належною оплатою послуг всім адвокатам.
Відповідно до пункту 6 додаткової угоди адвокат приступає до виконання обов`язків, визначених цим договором, лише після оплати гонорару відповідно до умов п.4 цієї додаткової угоди.
Вказана додаткова угода є невід`ємною частиною основного договору про надання правничої допомоги від 16 лютого 2026 року (пункт 8 додаткової угоди).
Як убачається із долученої до матеріалів справи банківської виписки про рух коштів по рахунку у період з 01.02.2026 по 26.02.2026, Товариством з обмеженою відповідальністю "Вінснек" 18.06.2026 сплачено на користь одного із адвокатів за договором (Хейніса Олександра Григоровича) 27000,00 гривень із призначення платежу "оплата по рахунку 16/02/2026 від 16.06.2026". 
Відповідно до вимог статті 86 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Дослідивши докази понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає, що обставина надання адвокатом правничої допомоги на суму 27 000,00 гривень та отримання цієї допомоги позивачем у справі доведена належними та допустимими доказами.
Частинами 4-6 статті 126 ГПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Судом установлено, що відповідних заяв/клопотань про зменшення витрат на професійну правничу допомогу відповідачем до суду подано не було.
Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі N 755/9215/15-ц, у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі N 922/445/19, від 22.11.2019 у справі N 902/347/18 та від 06.12.2019 у справі N 910/353/19.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).
Витрати на професійну правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16).
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем доведено, документально обґрунтовано, що витрати на професійну правничу допомогу у сумі 27 000,00 гривень пов`язані з розглядом справи № 902/253/26. Обсяг наданих послуг під час розгляду цього спору підтверджується матеріалами справи. Розмір таких витрат відповідає критерію реальності, співмірності та розумної необхідності таких витрат.
Положеннями частини 4 статті 129 ГПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволено частково, судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 27 000,00 гривень розподіляються між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з яких судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 25 182,90 гривень покладаються на відповідача, судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1 817,10 гривень покладаються на позивача.
На підставі викладеного, керуючись статтями 13, 86, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:
1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Основа Трейд Плюс" (21009, Вінницька обл., Вінницький р-н, місто Вінниця, вул. Стеценка, будинок 57, ідентифікаційний код юридичної особи 44796564) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінснек" (23234, Вінницька обл., Вінницький р-н, село Лука-Мелешківська, вулиця Привокзальна, будинок 1С, ідентифікаційний код юридичної особи 38675597) 315 201,16 гривень основного боргу, 48 917,12 гривень пені, 7 643,68 гривень 3% річних, 4 425,42 гривень інфляційних втрат, 4 514,40 гривень судових витрат зі сплати судового збору, 25 182,90 гривень судових витрат на професійну правничу допомогу.
3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
4. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення 27 157,33 гривень пені - відмовити.
5. Судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 325,74 гривень та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 817,10 гривень покласти на позивача.
6. Згідно з приписами статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
7. Відповідно до положень частини 1 статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
8. Примірник судового рішення надіслати сторонам до електронних кабінетів у системі ЄСІТС.
Повне рішення складено 01 червня 2026 р.

Суддя Шамшуріна М.В.  

віддрук. прим.:
1 - до справи; 
2,3 - сторонам до електронних кабінетів у системі ЄСІТС.