Справа № 381/2262/23
Провадження № 2/362/139/26 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 червня 2026 року 
Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючої судді Мартинцової І.О.,
за участю секретаря судових засідань - Жеребко Ю.І., Муляви А.І.,
розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Василькові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики
В С Т А Н О В И В:
25 травня 2023 року ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі – відповідач, ОСОБА_2 ) про стягнення боргу у сумі 9000,00 доларів США.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 11 грудня 2012 року він надав у борг відповідачу грошові кошти у сумі 9000,00 доларів США строком на 2 (два) місяці, що підтверджується власноручно написаною ОСОБА_2 розпискою. У встановлений строк та на момент звернення із позовом відповідач грошові кошти не повернув, що стало підставою для звернення до суду із позовом.
Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2023 року справу направлено за підсудністю до Васильківського міськрайонного суду Київської області.
28.07.2023 року справа надійшла до суду та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи передана судді Ковбелю М.М.
Ухвалою суду від 01.08.2023 відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження.
29.09.2023 через канцелярію суду відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечував у повному обсязі. Свої заперечення обґрунтовував тим, що 11.12.2012 він не укладав зі ОСОБА_1 договору позики. Позивач на підставі довіреності міг розпоряджатися автомобілем марки «Citroen» д.н.з. НОМЕР_1 , що належав ОСОБА_3 . На початку грудня позивач запропонував відповідачу придбати у нього зазначений автомобіль за 12000,00 доларів США, на що ОСОБА_2 погодився. За домовленістю між сторонами 3000,00 доларів США відповідач передав йому одразу, в день оформлення генеральної довіреності на відповідача, а 9000,00 доларів США ОСОБА_2 мав передати протягом двох місяців. Для підтвердження цих домовленостей на вимогу ОСОБА_1 ОСОБА_2 написав розписку про отримання грошових коштів. В кінці січня 2013 року на робочій зустрічі в офісі відповідача у присутності двох свідків відповідач повернув позивачу грошові кошти у сумі 9000,00 доларів США. Оскільки в той день сторони попередньо не планували здійснювати розрахунок у позивача не було із собою розписки. Однак і у подальшому ОСОБА_1 розписку не повернув, зазначаючи, що вона десь загубилась. В підтвердження обставин, на які відповідач посилається як на підставу заперечень проти позову, відповідач долучив висновок експертів за результатами проведення комісійної судової психологічної експертизи у цивільній справі №758/1424/16-ц. Згідно з висновками експертів у ході психологічного дослідження із використанням поліграфу у підекспертної особи ОСОБА_2 комплекс значимих фізіологічних реакцій який свідчить про те, що він отримував 11.12.2012 від ОСОБА_1 в борг гроші в сумі 9000,00 доларів США на підставі написаної ним в цей день розписки не виявлений; у ході психологічного дослідження із використанням поліграфу у підекспертної особи ОСОБА_2 виявляються значимі фізіологічні реакції, які в високим ступенем вірогідності свідчать про те, що він 11.12.2012 надав розписку ОСОБА_1 на підтвердження своїх зобов`язань по розрахунку за придбаний автомобіль.
Таким чином відповідач вважає, що відносини, які виникли між сторонами за своєю правовою природою не є договором позики, відповідач реально не отримував гроші у борг, а відтак вимоги позивача є незаконними та просив у позові відмовити. Також відповідачем подано заяву про застосування позовної давності.
07.08.2024 через «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача зазначає, що відповідач визнає власноручне написання розписки, яка в свою чергу є документом, який підтверджує як факт укладення договору та зміст умов договору позики так і факт отримання боржником у кредитора певної грошової суми. Також зазначає, згідно з усталеною практикою Верховного Суду, виконання боргового зобов`язання не може підтверджуватись показаннями свідків. Щодо висновку експертів комісійної судової психологічної експертизи у цивільній справі №758/1424/16-ц зазначає, що він не є достатнім доказом на доведення обставин, на які посилається Відповідач, як на підставу відмови у задоволенні позову та містить суперечливі відповіді на поставлені підекспертній особі запитання.
Ухвалою суду від 25.07.2025 справу прийнято до провадження судді Мартинцової І.О. та вирішено продовжити розгляд зазначеної справи за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 19.11.2025 задоволено клопотання представника відповідача про виклик свідків та відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування договору поруки.
Ухвалою суду від 19.03.2026 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення експертизи.
Ухвалою суду від 19.03.2026 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.
У судових засіданнях представники позивача ОСОБА_1 – адвокати Овсяннікова К.В., Пономаренко В.І. підтримали вимоги позовної заяви та просили позов задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив.
У судових засіданнях відповідач ОСОБА_2 та представники відповідача - адвокати Лукашенко Ю.І. та Павлюх Б.Я. проти задоволення позову заперечували з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. 
Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
11 грудня 2012 року ОСОБА_2 склав розписку наступного змісту:
«Я, ОСОБА_4 , паспорт НОМЕР_2 выданый Васильковским МВГУМВС 25 июня 1997г, одолжил у ОСОБА_5 9000,00 $ (девять тысяч доларов США) на срок два месяца, паспортные данные которого №ЕВ089369» (Т.1. а.с.9).
Власноручне написання розписки відповідач ОСОБА_2 підтвердив у судовому засіданні та у відзиві на позовну заяву. Оригінал розписки оглянуто судом у судовому засіданні. Копія розписки, яка міститься у матеріалах справи відповідає оригіналу.
Надаючи правову оцінку зазначеним обставинам, судом враховується наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, сплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, сплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 02 квітня 2020 року в справі № 621/272517, від 03 квітня 2020 року в справі № 561/910/18.
Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.
Таким чином, складена власноруч ОСОБА_2 розписка підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання ним від ОСОБА_1 грошової суми та обов`язок її повернути.
При цьому суд зазначає, що обставину стосовно не передання грошових коштів доводить та сторона, яка посилається на таку обставину.
Заперечуючи обставини отримання грошей за розпискою (безгрошевість) та те, що відносини між сторонами мають іншу правову природу відповідач посилається на відносини купівлі-продажу автомобіля марки «Citroen» д.н.з. НОМЕР_1 , що належав ОСОБА_3 , який ОСОБА_1 за довіреність передав у розпорядження ОСОБА_2 . Відповідач стверджує, що сторони домовились здійснити цей продаж за 12000 доларів США, однак всієї суми в нього не було, тому він передав ОСОБА_1 3000 доларів США і на прохання ОСОБА_1 написав розписку на отримання в борг 9000,00 доларів США.
Як доказ на підтвердження того, що відповідач не отримував гроші у ОСОБА_1 , а сума зазначена у розписці від 11.12.2012 є частиною коштів, які відповідач був винен за продаж йому автомобіля, відповідач надає наступні докази:
-Довіреність, вчинена 11 грудня 2012 року, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бережанською Н.П. (т.1 а.с.41).
Відповідно до змісту зазначеної довіреності ОСОБА_1 у порядку передоручення, діючи від імені та в інтересах ОСОБА_3 уповноважує ОСОБА_2 вчиняти такі правочини від імені ОСОБА_3 : розпоряджатися, продавати, обміняти, заставити, здати в найм, передати за договором позички, належного ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого Броварським РЕВ 4-го МРВ ДАІ УДАІ ГУ МВС України в Київській області03.04.2007 року автомобіля марки «Citroen» д.н.з. НОМЕР_1 .
Зазначена довіреність не містить ознак договору купівлі-продажу автомобіля та не доводить тверджень відповідача щодо безгрошевості написаної розписки.
-Висновок експертів за результатами проведення комісійної судової психологічної експертизи у цивільній справі №758/1424/16-ц від 01.04.2020 №7193/7194/16-ц (із застосуванням поліграфа). (т.2, а.с 22-39).
Відповідно до зазначеного висновку:
- у ході психологічного дослідження із використанням поліграфу у підекспертної особи ОСОБА_2 комплекс значимих фізіологічних реакцій який свідчить про те, що він отримував 11.12.2012 від ОСОБА_1 в борг гроші в сумі 9000,00 доларів США на підставі написаної ним в цей день розписки не виявлений; 
--у ході психологічного дослідження із використанням поліграфу у підекспертної особи ОСОБА_2 виявляються значимі фізіологічні реакції, які в високим ступенем вірогідності свідчать про те, що він 11.12.2012 надав розписку ОСОБА_1 на підтвердження своїх зобов`язань по розрахунку за придбаний автомобіль. 
Статтею 110 ЦПК України визначено , що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 нього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. 
На переконання суду зазначений висновок не спростовує правової природи боргової розписки та не може бути покладений в основу рішення з таких підстав.
Так, поліграф, це багатоканальна контрольно-вимірювальна система, призначена фіксувати динаміку зміни фізіологічних показників організму людини під час дослідження на визначення її психоемоційного стану у відповідь на пред`явлення за спеціальною методикою певних стимулів і подальше їх відтворення на екрані монітора та збереження й архівування за допомогою комп`ютеру.
При цьому слід зазначити, що поліграф лише реєструє фізіологічну активність та зміну її параметрів. Він виявляє не брехню, а фізіологічну реакцію організму (потовиділення, підвищення пульсу), яка з певною долею вірогідності може свідчити про неправду. По фізіологічним реакціям не можна точно встановити природу процесу, що їх викликав (позитивна чи негативна емоція, біль, якісь асоціації, брехня, переляк).
Відповідно до підпунктів 6.8.1-6.8.2 пункту 6.8 розділу VI Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року №53/5 з метою отримання орієнтувальної інформації можуть проводитися опитування із застосуванням спеціального технічного засобу - комп`ютерного поліграфа. Предметом опитування із застосуванням спеціального технічного засобу - комп`ютерного поліграфа є отримання орієнтувальної інформації щодо: ступеня ймовірності повідомленої опитуваною особою інформації; повноти наданої опитуваною особою інформації; джерела отриманої опитуваною особою інформації; уявлень опитуваної особи про певну подію; іншої орієнтувальної інформації, необхідної для конструювання версій розслідування певних подій. Такі опитування можуть проводитись тільки за наявності письмової згоди особи, яка проходитиме опитування.
Крім того, суд ураховує відсутність нормативно-правового акта, що врегульовує питання проведення судової експертизи (психофізіологічне дослідження з використанням поліграфу (детектору брехні) для цілей цивільного судочинства, зокрема, визначення основних принципів використання поліграфа, випадків, в яких це заборонено, кола осіб, які не можуть бути піддані такій перевірці, часових рамок, протягом яких особа може бути піддана такій перевірці. Інформація, яка отримана за наслідками опитування із застосуванням спеціального технічного засобу - багатоканальної контрольно-вимірювальної системи є орієнтувальною та ймовірною. 
Так, в ході дослідження підексперною особою висловлені суперечливі відповіді, які можна трактувати як на користь позиції позивача так і на користь позиції відповідача. Окрім того, наприклад, висновок експертів, що у підекспертної особи ОСОБА_2 комплекс значимих фізіологічних реакцій, який свідчить про те, що він отримував 11.12.2012 від ОСОБА_1 в борг гроші в сумі 9000,00 доларів США на підставі написаної ним в цей день розписки не виявлений не може бути взятий судом до уваги, оскільки гроші в борг могли бути передані в будь- який час до написання розписки. А розписка лише посвідчила факт отримання коштів в борг.
Отже, висновок експертів у сукупності із іншими доказами у справі не спростовує факту отримання відповідачем коштів в борг та суперечить складеній розписці. 
-інші докази надані на підтвердження позиції відповідача (докази ділових стосунків між сторонами) та доводи представників відповідача не змінюють попередніх висновків суду.
За таких обставин, досліджуючи боргову розписку, яка міститься в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що дана розписка є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов`язань й відповідно свідчить про існування між сторонами саме укладеного договору позики та є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
У статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.
Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27 березня 2024 року в справі № 596/1123/19 (провадження № 61-7056св22) та від 05 червня 2024 року в справі № 640/15157/16-ц (провадження № 61-4579св24).
У матеріалах справи відсутні докази належного виконання боржником своїх обов`язків.
Водночас у судовому засіданні суд було допитано свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що вона є тіткою ОСОБА_2 і у 2012 році працювала головним бухгалтером на його підприємстві. У них була маленька кімнатка в офісі, тому вона часто була присутня при розмовах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які мали спільні проекти в бізнесі. Свідок стверджує, що вона була присутня при розмовах про продаж автомобіля ОСОБА_1 ОСОБА_2 . Зазначає, що 9000 доларів США ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 у її присутності як борг за автомобіль, ОСОБА_1 перерахував гроші та зазначив, що розписку віддасть потім. Їй не відомо, чи брав ОСОБА_2 гроші в борг у ОСОБА_1 і в той день вона вперше почула про розписку.
Свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що у 2012 році він працював на відповідача. Зазначив, що ОСОБА_1 запропонував ОСОБА_2 придбати у нього автомобіль за 12000 доларів США. У ОСОБА_2 всієї суми не було, тому він сплатив ОСОБА_1 3000 доларів США а на іншу суму писав розписку. У подальшому, через декілька місяців він був присутній, коли ОСОБА_1 приїхав до них в офіс і ОСОБА_2 віддав йому 9000 доларів США. Гроші ОСОБА_1 були перераховані і він сказав, що все добре, тому він знає, що там було 9000 доларів США.
Разом з тим, судом не бере до уваги зазначені свідчення, оскільки вони не спростовують отримання грошей у позику за розпискою.
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 викладено правовий висновок про те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. 
Отже, на думку суду аргументи відповідача, що договір позики є безгрошовим і він не отримував у борг грошові кошти у позивача за розпискою від 11 грудня 2012 року доказами не підтверджені, суперечать складеній розписці.
За таких обставин суд дійшов висновку, що право позивача порушене, а позов є обґрунтованим.
Разом з тим, відповідачем заявлено про застосування позовної давності.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно із частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цc18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18, пункт 61), № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18, пункт 62) та № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18, пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19, пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-27-цс19, пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс-19, пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19, пункт 28).
У даній справі суд встановив, що 11 грудня 2012 року ОСОБА_2 написав розписку про отримання коштів в борг із строком повернення через два місяці, тобто 11 лютого 2013 року.
Звертаючись за захистом свого права ОСОБА_8 у січні 2016 року (в межах позовної давності) звернувся до Подільського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_9 про стягнення заборгованості за розпискою.
Ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 08.02.2016 у справі №758/1424/16-ц відкрито провадження у справі (Т.1 а.с.57).
09.11.2022 року позивач подав до Подільського районного суду м.Києва заяву про залишення позову без розгляду ( Т.1.а.с.99-100)
Ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 09.11.2022 у справі №758/1424/16-ц первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_9 про стягнення заборгованості за розпискою залишено без розгляду (т.1.а.с.101).
25 травня 2023 року позивач звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовною вимогою про стягнення боргу за розпискою зі ОСОБА_2 . У подальшому справу передано за підсудністю до Васильківського міськрайонного суду Київської області. (т.1.а.с.1).
Велика палата Верховного суду у постанові від червня 2021 року у справі № 904/3405/19 відступила від правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 639/9642/14-ц та у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 березня 2020 року у справі № 713/1548/18, щодо переривання перебігу позовної давності у разі пред`явлення позову, який судом було залишено без розгляду та зазначила наступне.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 227 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо: 1) позов подано особою, яка не має процесуальної дієздатності; 2) позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано; 3) у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав; 4) позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору, або позивач (його представник) не з`явився у судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору; 5) позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду; 6) позивач у визначений судом строк не вніс кошти для забезпечення судових витрат відповідача і відповідач подав заяву про залишення позову без розгляду; 7) сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана; 8) провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172, 173 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк; 9) дієздатна особа, в інтересах якої у встановлених законом випадках відкрито провадження у справі за заявою іншої особи, не підтримує заявлених вимог і від неї надійшла відповідна заява; 10) після відкриття провадження судом встановлено, що позивачем подано до цього ж суду інший позов (позови) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з однакових підстав і щодо такого позову (позовів) на час вирішення питання про відкриття провадження у справі, що розглядається, не постановлена ухвала про відкриття або відмову у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду; 11) між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення суду іншої держави, якщо право укласти таку угоду передбачене законом або міжнародним договором України, за винятком випадків, якщо суд визнає, що така угода суперечить закону або міжнародному договору України, є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана. Особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення обставин, що були підставою для залишення позову без розгляду, має право звернутися до суду повторно.
За своєю правовою природою залишення позову без розгляду є відмовою суду розглянути звернення особи про захист її порушеного права (позов) внаслідок визначених указаною статтею 227 ГПК України недоліків або дій цієї особи. При цьому особа може повторно звернутись до суду з такими ж вимогами.
Перебіг позовної давності обчислюється за загальним правилом від дня, коли особа довідалася (могла довідатись) про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).
Ураховуючи вищевикладене, Велика Палата Верховного Суду не погоджується з посиланням судів на норми частин другої, третьої статті 264 ЦК України щодо переривання перебігу позовної давності у зв`язку зі зверненням позивача до суду з позовом, який у подальшому був залишений без розгляду.
Відповідно до статті 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Якщо частина строку, що залишилася, є меншою ніж шість місяців, вона подовжується до шести місяців.
Згідно зі статтею 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється: 1) якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); 2) у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом; 3) у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини; 4) якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан. У разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.
З наведених норм статей 263 та 264 ЦК України вбачається, що переривання перебігу позовної давності відрізняється від зупинення перебігу позовної давності тим, що після переривання перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Натомість у випадку зупинення позовної давності від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг цього строку продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.
Зупинення перебігу позовної давності має тимчасовий характер, коли до її строку не зараховується час існування визначених законодавством обставин, за наявності яких цей строк не спливає. Натомість переривання позовної давності означає анулювання строку, який сплив до моменту вчинення боржником передбачених законодавством дій щодо визнання боргу або іншого обов`язку.
Отже, норма статті 265 ЦК України регулює відносини зупинення перебігу позовної давності в разі залишення позову без розгляду та не регулює відносин переривання або непереривання позовної давності у такому випадку, тому не підлягає застосування до спірних правовідносин.
Отже у даній справі перебіг позовної давності за позовною вимогою позивача розпочався 12.02.2013 року, тому відповідно до статті 257 ЦК України позовна давність спливла 12.02.2016. При цьому пред`явлення позивачем позову про стягнення боргу не зупинило позовну давність, оскільки позов було залишено без розгляду ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 09.11.2022 у справі №758/1424/16-ц за заявою позивача ОСОБА_1 (його представника).
Отже, позовна давність спливла 12 лютого 2016 року, а позивач звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовною вимогою 25 травня 2023 року тобто із пропуском позовної давності.
Наслідки спливу позовної давності визначені статтею 267 ЦК України, згідно із частиною четвертою якої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
За частиною п`ятою статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. 
При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)).
У відповіді на відзив представник позивача посилався на поважність причин пропуску позовної давності вказуючи, що починаючи з січня 2016 року по 09.11.2022, тобто майже 7 років справа знаходилась у провадженні Подільського районного суду м. Києва і позивач розраховував на захист свого права у судовому порядку. Після того, як позивач внаслідок тривалого судового провадження зневірився у захисті свого права та подав заяву про залишення позову без розгляду через незначний проміжок часу він звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області із позовом про стягнення боргу.
Оцінюючи поважність причин пропуску позовної давності у даній справі суд зазначає наступне.
Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.
Очевидно, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі інших позовів, заяв про закриття провадження у справі тощо. Подібний правовий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15 травня 2020 року у справі № 922/1467/19 та його підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19.
Разом з тим, відповідно до статтей 12, 13 ЦПК України принципами цивільного судочинства серед інших, є змагальність сторін та диспозитивність.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Повертаючись до оцінки поважності пропуску позовної давності позивачем при зверненні до суду із даним позовом, слід зазначити, що позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Подільським районним судом м. Києва залишено без розгляду за заявою ОСОБА_1 09.11.2022, а до Фастівського міськрайонного суду Київської області позивач звернувся лише 25 травня 2023 року, тобто через 6 місяців. 
Обґрунтовуючи поважність причин пропуску позовної давності у період від залишення позову без розгляду до моменту звернення до Фастівського міськрайонного суду Київської області позивач посилається на те, що відповідно до п.12 Перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Окрім того, п. 19 Перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Разом із тим зазначені норми стосуються правовідносин, в яких позовна давність триває на момент, визначений у цих положеннях законодавства.
Отже зазначені норми не можуть бути застосовані у правовідносинах в цій справі.
Верховний Суд неодноразово у постановах зазначав, що для визнання поважною причиною пропуску строку через запровадження воєнного стану необхідно враховувати: територіальне місцезнаходження суду, порядок його функціонування, хід бойових дій, існування реальної небезпеки для життя учасників процесу, тривалість процесуального строку, час після його завершення, наявність об`єктивних перешкод для реалізації права, поведінку особи щодо вжиття розумних заходів для реалізації свого права.
Причини пропуску процесуального строку, які реально існували та загрожували безпеці, життю і здоров`ю, вказують на відсутність зловживань сторони її процесуальними правами і свідчать про поважність причин пропуску строку.
Обставини, про які зазначено вище повинні доводитись стороною, яка про них заявляє.
Разом із тим позивачем не наведено об`єктивних перешкод у зверненні до суду із позовом.
Суд констатує, що у період з 09 листопада 2022 року по 25 травня 2023 року правосуддя здійснювалось Фастівським міськрайонним судом Київської області (до якого надійшла позовна заява) та Васильківським міськрайонним судом Київської області безперервно, у цей період на території Київської області не велись бойові дії, позивач не був позбавлений можливості звернутись із позовом через «Електронний суд». Як вбачається із матеріалів справи, позивач користувався правовою допомогою одного і того ж адвоката і у Подільському районному суді м. Києва і у Васильківському міськрайонному суді Київської області (позовна заява та заява про залишення позову без розгляду у справі №758/1424/16-ц підписані одним представником). Інших доказів та причин, які б об`єктивно слугували перешкодою для звернення позивача із позовом у період з 09 листопада 2022 року по 25 травня 2023 року позивач не навів, як і доказів того, що ним вживались заходи щодо звернення із позовом до суду, однак з об`єктивних причин йому це не вдалось. 
У зв`язку із викладеним суд вважає, що у позивача були відсутні поважні причини пропуску позовної давності у період з 09 листопада 2022 року по 25 травня 2023 року, а проміжок часу в шість місяців після залишення позову без розгляду за його ж заявою не є «незначним» зважаючи на загальну тривалість позовної давності. 
Позивач посилаючись на поважність причин пропуску позовної давності мав би довести, що в період з 09 листопада 2022 року по 25 травня 2023 року він мав об`єктивні перешкоди, які унеможливлювали або утруднювали його звернення до суду із позовом. Ці обставини підлягають доказуванню позивачем. Однак таких обставин позивач не навів та не підтвердив їх належними доказами, посилаючись на загальновідому обставину щодо запровадження воєнного стану на території України.
Отже, враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з підстав пропуску позовної давності.
У зв`язку із відмовою у задоволенні позову відсутні підстави і для стягнення із відповідача на користь позивача судових витрат у справі.
Керуючись ст. ст. 4, 5, 10-13, 19, 76, 77, 79, 80, 83, 89, 95, 141, 223, 247, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 282, 353 ЦПК України, суд -
У Х В А Л И В:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу – відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .
Відповідач: ОСОБА_2 , адреса АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Повне судове рішення складено 23.06.2026.

Суддя І.О.Мартинцова