ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 280/8295/23
адміністративне провадження № К/990/43358/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Соколова В.М.,
суддів: Білак М.В.,  Єресько Л.О., 
розглянувши у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції адміністративну справу № 280/8295/23
за позовом Військово-юридичного інституту Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого до ОСОБА_1 , треті особи: Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба, ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою Волнової Юлії Михайлівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року (суддя Мороко А.С.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 25 липня 2025 року (головуючий суддя - Подобайло З.Г., судді: Катунов В.В., Ральченко І.М.),
УСТАНОВИВ: 
І. Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2023 року Військово-юридичний інститут Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого (далі - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , відповідач), у якому просив:
- стягнути з відповідача на користь Харківського національного університету повітряних сил імені Івана Кожедуба суму у розмірі 688 008,39 грн на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням під час навчання;
2) стягнути з відповідача на користь ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч НОМЕР_1 ) 12881,58 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 повинен відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням під час навчання у Військово-юридичному інституті Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого у розмірі 688 008,39 грн, а також 12881,58 грн на користь ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч НОМЕР_1 ). Оскільки такі витрати відповідач у добровільному порядку не відшкодував, позивач звернувся до суду з цим позовом. Також зазначено, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 22 травня 2019 року № 439 «Про реорганізацію військово-юридичного факультету Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого», спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 27 липня 2019 року № Д- 322/1/бдск «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2019 році», спільного наказу Міністерства оборони України та Міністерства освіти і науки України від 02 липня 2019 року № 341/919 «Про заходи щодо реорганізації військово-юридичного факультету Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, штату 17/231 дек.» Військово-юридичний інститут Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого знаходиться на фінансовому забезпеченні у Харківському національному університеті Повітряних Сил імені Івана Кожедуба.
ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25 липня 2025 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківського національного університету повітряних сил імені Івана Кожедуба суму у розмірі 688 008,39 грн на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням під час навчання, а також 12881,58 грн на користь ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч НОМЕР_1 ).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що законодавством передбачено обов`язок курсантів вищих військових навчальних закладів відшкодувати витрати, пов`язані з їх утриманням, у разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання. При цьому до таких витрат входять, зокрема витрати на грошове, продовольче, речове забезпечення під час навчання. 
У справі, що розглядається, контракт із відповідачем як курсантом Військово-юридичного інституту Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого розірваний через невиконання освітньої програми. Разом з тим, укладаючи означений контракт, відповідач взяв на себе зобов`язання відшкодувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі у разі дострокового розірвання контракту.
Суд першої інстанції керувався тим, що відповідач ознайомлений із загальним розрахунком коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням в інституті, а у графі «зобов`язуюсь добровільно відшкодувати витрати на моє утримання в ВЮІ НЮУ не пізніше 15-ти днів з дня видання наказу про моє відрахування» міститься його особистий підпис. Однак, вказаний обов`язок ОСОБА_1 не виконав. Доказів протилежного судом не встановлено.
Отже витрати, пов`язані з утриманням відповідача під час навчання, підлягають стягненню на користь Харківського національного університету повітряних сил імені Івана Кожедуба. 
Щодо стягнення з відповідача на користь Військово-медичного клінічного центру Північного регіону 12881,58 грн суд першої інстанції виходив із того, що у матеріалах справи міститься лист командира в/ч НОМЕР_1 від 04 жовтня 2023 року №553/4282, до якого долучено розрахунок витрат на обстеження та стаціонарне лікування курсанта ОСОБА_1 на суму 12 881,58 грн. 
Ураховуючи, що витрати на медичне забезпечення курсанта є складовою витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, у якому курсанти проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання контракту, суд дійшов висновку про необхідність задоволення цієї частини позовних вимог.
Суд апеляційної інстанції погодився з позицією Харківського окружного адміністративного суду та наголосив на тому, що курсанти, які навчаються у Військово-юридичному інституті Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, перебувають на повному державному забезпечені. Кошти, які витрачаються на їх навчання, є державними (бюджетними). Тому, будучи обізнаним під час підписання контракту про необхідність відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням в навчальному закладі у разі дострокового розірвання контракту, відповідач станом на час прийняття рішення у цій справі відповідну суму коштів не відшкодував, що з урахуванням зазначених норм та встановлених обставин, є підставою для задоволення позову у повному обсязі.
Апеляційний суд відмітив те, що відповідач, ознайомившись під підпис з розрахунком коштів на відшкодування витрат, не міг не знати про встановлений йому п`ятнадцятиденний строк на добровільне відшкодування витрат. Між тим, ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час її апеляційного перегляду відповідачем не надано доказів добровільного відшкодування витрат на утримання в університеті. При цьому, матеріали справи не містять доказів оскарження відповідачем зазначеної суми станом на день розгляду цього спору.
Суд апеляційної інстанції урахував висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 826/18379/14 та від 18 червня 2018 року у справі №805/3284/17-а, і зазначив, що питання правомірності визначення суми заборгованості не охоплюється предметом даного позову, оскільки розрахунки фактичних видатків державного бюджету, які підлягають відшкодуванню відповідачем, згідно з яким відповідні зобов`язання визначено, не є предметом позову у справі, а отже суд не має процесуальних повноважень у межах розгляду даної справи здійснювати їх правовий аналіз. Наведене є однією із гарантій дотримання принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права.
В контексті аргументів відповідача про те, що додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова № 168), не може бути включена до грошового забезпечення, яке стягується позивачем, апеляційний суд вказав про те, що додаткова винагорода (у розмірі до 30000 грн) є частиною грошового забезпечення, яке виплачено ОСОБА_1 , носила систематичний, щомісячний характер належить до додаткових видів грошового забезпечення, а тому підлягає урахуванню під час обчислення розрахунку витрат на грошове забезпечення.
ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи
Не погодившись з указаними судовими рішеннями, відповідач в особі свого представника - адвоката Волнової Юлії Михайлівни звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Підставами касаційного оскарження скаржник визначив пункти 1, 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
На обґрунтування вимог касаційної скарги її автор зазначає про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові неправильно застосував норми частини десятої статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», пунктів 5, 6 Порядку відшкодування курсантами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 року № 964 у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок № 964), пунктів 2.1.1., підпунктів 2.1.1.2., 2.1.2.2., 2.1.3.2., 2.1.4.2. Порядку розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, затвердженого Спільним наказом Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Служби безпеки України від 16 липня 2007 року № 419/831/240/605/537/219/534 (далі - Порядок № 419/831/240/605/537/219/534), пунктів 1, 1-1 Постанови № 168), і не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06 квітня 2023 року у справі № 400/4280/20 та у рішенні від 06 лютого 2024 року у справі №Пз/990/10/22.
Заявник касаційної скарги покликається на те, що суди першої та апеляційної інстанції під час розгляду справи не досліджували, чи підпадає відповідач під дії пункту 5 чи пункту 6 Порядку № 964, незважаючи про неодноразове наголошення на це відповідачем, що свідчить про застосували норм права без урахування висновку щодо її застосування, викладеної у постанові Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у справі 400/4280/20. Разом з тим, саме ці обставини є вирішальними для визначення розміру та порядку відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням відповідача у вищому навчальному закладі.
Скаржник заперечує проти висновку суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_1 не оскаржував розрахунок витрат, оскільки частина десята статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не визначає обов`язок особи, яка отримала загальний розрахунок витрат до відшкодування, звертатися до суду з позовом про оскарження таких нарахувань, як і не передбачає наслідки неоскарження до суду розрахунку витрат. Скаржник наголошує на тому, що частина десята статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначає тільки судовий порядок стягнення витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, однак не встановлює спеціальний строк та не зобов`язує особу у разі не згоди оскаржувати розрахунок витрат, утім особа не позбавлена права викласти обґрунтовані заперечення у процесуальних документах під час розгляду справи про стягнення таких витрат.
Окрім того, за твердженнями касатора, суд апеляційної інстанції не врахував висновки Верховного Суду щодо правової природи додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168. Позиція апеляційного суду в цій частині прямо суперечить частині десятій статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», умовам укладеного курсантом ОСОБА_2 контракту, у зв`язку з тим, що відшкодуванню підлягають витрати, пов`язані з утриманням курсантів у закладі вищої освіти, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. Не може бути додаткова винагорода за участь у виконанні реальних бойових завдань та за особливості несення служби в умовах війни бути частиною витрат, пов`язаних з освітою та навчанням курсанта у закладах вищої освіти.
Також скаржник посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, що полягає у недослідженні доказів, які мають значення для вирішення справи. Так, в апеляційній скарзі зазначалось про необхідність дослідження довідки № 110 від 31 січня 2024 року для відпрацювання уточненого розрахунку розміру коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсанта 3 навчального курсу Військово-юридичного інституту Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого (набору 2020 року) Котенка Д.О. Зазначений доказ щодо визначення періоду навчання, який зараховується до строку строкової військової служби та який не входить до неї, безпосередньо впливає на суму відшкодування, оскільки визначає період за який такі витрати підлягають відшкодування та впливають на порядок визначення суми до відшкодування.
Скаржник звертає увагу на те, що законодавець спеціально розділив курсантів на ці дві категорії (тих, хто пройшов військову службу до навчання, та тих, хто поєднував навчання та строкову військову службу) та встановив різний порядок відшкодування, оскільки чинним законодавством (стаття 15 Закону України «Про Збройні Сили України») встановлено повне фінансування Збройних Сил України за рахунок коштів Державного бюджету України та не передбачено повернення витрат за час строкової військової служби. Втім, у цій справі суди стягнули витрати держави як за час навчання, так і за час проходження курсантом строкової військової служби, що не передбачено частиною десятою статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та статтею 15 Закону України «Про Збройні Сили України».
Отже, суди першої та апеляційної інстанції порушили норми процесуального права щодо всебічного офіційного з`ясування обставин з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що касаційне провадження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України підлягає закриттю, оскільки висновок Верховного Суду, на який посилається скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними. Також указано про те, що ОСОБА_1 не оскаржував наказ начальника Військово-юридичного інституту (по стройовій частині) № 264 від 15 вересня 2023 року про виключення із списків змінного складу інституту, зокрема в частині стягнення визначеної суми у розмірі 688 008,39 грн, а тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що питання правомірності визначення суми заборгованості не охоплюється предметом даного позову. Крім того, на переконання Університету, на момент виникнення спірних правовідносин додаткова винагорода включалася до складу грошового забезпечення курсантів вищих військових навчальних закладів та, відповідно, за наявності на те підстав, підлягала відшкодуванню у разі дострокового розірвання контракту про навчання. На підтвердження своєї позиції щодо обов`язку курсанта відшкодувати у повному обсязі витрати під час навчання у вищому навчальному закладі у разі дострокового розірвання контракту Університет посилається на постанови Верховного Суду у справах №280/3770/22, №440/2692/20.
Щодо доводів касаційної скарги про недослідження судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів Університет у відзиві звертає увагу на те, що справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження. Отже докази, які містяться у матеріалах справи, та пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, досліджувалися судами під час прийняття оскаржуваних рішень.
На основі наведеного Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба просить Суд закрити касаційне провадження, а у випадку здійснення касаційного перегляду - залишити оскаржувані судові рішення без змін, а касаційну скаргу без задоволення.
Ухвалою від 07 січня 2026 року Верховний Суд задовольнив заяву представника ОСОБА_1 та зупинив виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 25 липня 2025 року у справі №280/8295/23 до закінчення їхнього перегляду в касаційному порядку.
Ухвалою від 03 червня 2026 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
IV. Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
ОСОБА_1 проходив навчання та військову службу у Військово-юридичному інституті Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого з 29 серпня 2020 року по 15 вересня 2023 року на посаді курсанта.
Відповідно до розділу II «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (далі - Положення), затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, Контракт про проходження військової служби (навчання) був укладений з ОСОБА_1 та набрав чинності з 29 серпня 2020 року.
15 вересня 2023 року контракт про проходження військової служби (навчання), укладений між Міністерством оборони України в особі начальника інституту і відповідачем, був достроково розірваний та відповідач був виключений із списків особового складу інституту наказом начальника інституту (по стройовій частині) №264 від 15 вересня 2023 року.
Відповідно до пункту 1 Контракту про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України, укладеного між Міністерством оборони України, в особі начальника інституту, і відповідачем 29 серпня 2020 року, останній взяв на себе зобов`язання відшкодувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з утриманням у закладі, в якому проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання Контракту.
Отже, після розриву контракту у відповідача виникло зобов`язання щодо відшкодування витрат на утримання під час навчання, а у позивача - право звернення до суду для захисту майнових інтересів в судовому порядку.
Відповідач 14 вересня 2023 року ознайомився із загальним розрахунком коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням в інституті, про що свідчить його власноручний підпис під розрахунком та зобов`язався добровільно відшкодовувати кошти.
Відповідно до загального розрахунку № 8 від 14 вересня 2023 року витрати, пов`язані з утриманням відповідача складаються із: грошового забезпечення - 639 809,64 грн; продовольчого забезпечення - 43 966,80 грн (з 29 серпня 2020 року по 14 вересня 2023 року); речового забезпечення - 4 231,95 грн.
Наведений розрахунок витрат відповідачем не оскаржувався.
Так, відповідача відраховано від подальшого навчання через небажання продовжувати навчання та знято з продовольчого забезпечення з 15 вересня 2023 року, однак не відшкодовано витрати на навчання у добровільному порядку, тому позивач звернувся до суду з даним позовом.
V. Релевантні джерела права й акти їх застосування 
Частина друга статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон № 2232-XII (далі - у редакції на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 2 Закону № 2232-XII громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Частиною шостою статті 2 Закону № 2232-XII визначено, що до видів військової служби належить, зокрема, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти.
За змістом частини першої статті 25 Закону № 2232-XII підготовка громадян України для проходження військової служби на посадах осіб сержантського, старшинського та офіцерського складу проводиться у закладах фахової передвищої військової освіти, вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти. У них здійснюється навчання курсантів, слухачів, студентів, ад`юнктів і докторантів. 
Підготовка громадян України, прийнятих на військову службу за контрактом, може здійснюватися у закладах фахової передвищої військової освіти, вищих військових навчальних закладах, навчальних частинах (центрах), військових частинах шляхом навчання на спеціальних курсах підготовки. Порядок та умови направлення, проходження військової служби громадянами України під час такої підготовки визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України. 
Згідно з частиною п`ятою статті 25 Закону № 2232-XII з громадянами України - курсантами закладу фахової передвищої військової освіти, вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти укладається контракт про проходження військової служби (навчання) на строки, передбачені абзацом четвертим частини другої статті 23 цього Закону. Контракт про проходження військової служби на посадах осіб сержантського і старшинського або офіцерського складу після закінчення навчання укладається між громадянином та державою, від імені якої виступає уповноважений орган військового управління Збройних Сил України або іншого військового формування, для потреб якого він проходить підготовку, на строк, передбачений абзацами п`ятим, восьмим і дев`ятим частини другої статті 23 цього Закону. 
Частиною десятою статті 25 Закону № 2232-XII установлено, що курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану - за його наявності), в інших випадках, передбачених законом, та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб сержантського, старшинського або офіцерського складу після закінчення відповідно закладу фахової передвищої військової освіти, вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу закладу вищої освіти відповідно до підпунктів «д», «е», «з», «и» пункту 1, підпунктів «д», «е», «ж», «з» пункту 2 та підпункту «в» пункту 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці заклади освіти, витрати, пов`язані з їх утриманням у закладі фахової передвищої військової освіти, вищому військовому навчальному закладі, військовому навчальному підрозділі закладу вищої освіти, відповідно до порядку та умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку. 
Механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану за його наявності) та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення закладу вищої освіти, а також особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу закладу вищої освіти відповідно до підпунктів «д», «е», «є», «з», «и» пункту 1 та підпунктів «д», «е», «є», «ж», «з» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладі вищої освіти, визначає Порядок № 964 (далі - у редакції на час виникнення спірних правовідносин).
Пунктами 3, 5, 6 Порядку № 964 передбачено, що відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних, з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Порядок розрахунку витрат установлюється Міноборони разом із Мінфіном, МВС, Управлінням державної охорони, СБУ та Службою зовнішньої розвідки.
Витрати відшкодовуються у повному розмірі: 
курсантами, які вислужили встановлений законодавством строк строкової військової служби до вступу у заклад вищої освіти, курсантами жіночої статі - за весь період навчання;
курсантами, які навчалися понад встановлений законодавством строк строкової військової служби, - за період навчання, що перевищує цей строк;
особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення закладу вищої освіти відповідно до підпунктів «д», «е», «є», «з», «и» пункту 1 та підпунктів «д», «е», «є», «ж», «з» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», - за весь період навчання.
Витрати відшкодовуються у розмірі різниці сум витрат з утримання курсантів і витрат з утримання військовослужбовців строкової служби за відповідною військово-обліковою спеціальністю:
курсантами, які навчалися менше встановлених законодавством строків строкової військової служби, - за весь період навчання;
курсантами, які навчалися понад встановлені законодавством строки строкової військової служби, - за період навчання, який відповідає строку строкової військової служби.
У разі відмови курсанта або особи офіцерського складу добровільно відшкодувати витрати стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку (пункт 7 Порядку №964).
На виконання вимог пункту 3 Порядку № 964 наказом Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Служби безпеки України від 16 липня 2007 року № 419/831/240/605/537/219/534 затверджено Порядок розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах (далі - Порядок №419/831/240/605/537/219/534 у редакції на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до пункту 2.3 цього Порядку № 419/831/240/605/537/219/534 у разі дострокового розірвання контракту відповідні служби (підрозділи) забезпечення навчального процесу здійснюють остаточний розрахунок фактичних витрат за відповідними видами забезпечення, складають довідки-розрахунки та подають їх до кадрового підрозділу ВНЗ. 
Період навчання, за який здійснюється відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням, визначається з дня зарахування по день виключення курсанта зі списків особового складу ВНЗ. У наказі про звільнення курсанта сума відшкодування відображається узагальнено та вноситься до книги обліку нестач ВНЗ.
VІ. Позиція Верховного Суду
Спір у цій справі пов`язаний з відшкодуванням коштів, витрачених на утримання ОСОБА_1 під час навчання у Військово-юридичному інституті Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, у зв`язку з достроковим розірванням укладеного між ними Контракту.
Суди першої та апеляційної інстанцій задовольнили позов у повному обсязі, стягнувши з ОСОБА_1 на користь Харківського національного університету повітряних сил імені Івана Кожедуба суму у розмірі 688 008,39 грн на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням під час навчання, та 12881,58 грн на відшкодування витрат на медичне забезпечення на користь ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч НОМЕР_1 ).
В основу мотивування своїх рішень, судами обох інстанцій покладено висновок про те, що ОСОБА_1 , підписуючи Контракт, добровільно взяв на себе зобов`язання відшкодувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі в разі дострокового розірвання Контракту, зокрема через академічну неуспішність. Аналогічні норми щодо обов`язку курсанта відшкодувати Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці заклади освіти, витрати, пов`язані з їх утриманням у закладі вищої освіти, в разі дострокового розірвання контракту через академічну неуспішність закріплені у Законі № 2232-XII. Оскільки ОСОБА_1 був ознайомлений із загальним розрахунком таких витрат, однак у встановлений строк їх добровільно не відшкодував, такі витрати підлягають стягненню у судовому порядку. 
Не заперечуючи наявність обов`язку відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі у разі розірвання контракту, ОСОБА_1 не погоджується саме з розрахунком таких витрат, наданого позивачем. У касаційній скарзі відповідач намагається довести те, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, суди дійшли помилкових висновків про задоволення позову Інституту та ухвалили незаконні рішення.
З метою визначення меж розгляду справи Верховний Суд застосовує правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Одночасно, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Переглянувши оскаржуване судове рішення у визначених статтею 341 КАС України межах, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави дійти висновку, що у разі укладення контракту про проходження військової служби між вищим військовим навчальним закладом, військовим навчальним підрозділом вищого навчального закладу та курсантом та проходження ним військової служби (навчання) на останнього покладаються відповідні обов`язки передбачені чинним законодавством України та контрактом.
Зокрема, у разі укладення контракту про здобуття військової освіти на курсанта покладається обов`язок відшкодовувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, військовому навчальному підрозділі закладу вищої освіти, в якому проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану - за його наявності).
Як установлено судами та підтверджується матеріалами справи, за умовами укладеного між Міністерством оборони України в особі начальника Інституту та відповідачем Контракту, останній зобов`язався відшкодувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, в разі дострокового розірвання Контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби після закінчення вищого навчального закладу у випадках, визначених частиною десятою статті 25 Закону № 2232-XII.
Тобто відповідач, підписавши цей Контракт, узяв на себе зобов`язання щодо відшкодування витрат (коштів) державі в разі дострокового розірвання Контракту та був заздалегідь поінформований щодо цього питання.
Водночас, 14 вересня 2023 року на підставі рапорту старшого лейтенанта ОСОБА_3 про відрахування курсанта 3 курсу І групи Військово-юридичного інституту, солдата ОСОБА_1 , наказом ректора Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого від 14 вересня 2023 року № 648-С курсанта 3-го навчального курсу (набір 2020 року) Військово-юридичного інституту ОСОБА_1 відраховано від подальшого навчання у зв`язку з академічною неуспішністю. 
Наказом т.в.о. начальника Військово-юридичного інституту від 15 вересня 2023 року №264 (по стройовій частині) солдата ОСОБА_1 виключено зі списків змінного складу інституту та всіх видів забезпечення і направлено для постановки на облік до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зараховано до строку строкової військової служби тривалість військової служби під час навчання у Військово-юридичному інституті у період з 29 серпня 2020 року по 29 серпня 2023 року із розрахунку два місяці служби (навчання) за контрактом - за один місяць строкової військової служби. Стягнуто суму у розмірі 688 008,39 грн на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у Військово-юридичному інституті, відповідно до Порядку №964 і занесено вказану суму до книги грошових стягнень та нарахувань Військово-юридичного інституту та Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба.
Ураховуючи наведене, Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій щодо виникнення у відповідача обов`язку відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі.
У вимірі сутності спірних правовідносин колегія суддів звертає увагу на усталену та послідовну правову позицію Верховного Суду, згідно з якою правильне вирішення спору у справах з подібними правовідносинами залежить від того, чи було курсанта ознайомлено із розрахунком витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі, здійсненим відповідно до приписів Порядку № 964 та Порядку №419/831/240/605/537/219/534, та запропоновано йому добровільно відшкодувати такі витрати. Саме із відмовою курсанта добровільно відшкодувати витрати на його утримання у вищому навчальному закладі, законодавцем пов`язано можливість звернення Міністерства оборони України та інших центральних органів виконавчої влади, яким підпорядковані відповідні навчальні заклади, із позовом про стягнення такого відшкодування у судовому порядку (постанови від 30 вересня 2019 року у справі №340/685/19, від 10 жовтня 2019 року у справі №140/721/19, від 28 травня 2021 року у справі № 320/7233/19, від 23 березня 2023 року у справі № 420/24331/21, від 06 квітня 2023 року у справі №400/4280/20, від 11 травня 2023 року у справі №400/4281/20, від 01 лютого 2024 року у справах №400/210/21 та № 280/3770/22). 
Варто повторно зауважити про те, що у цій справі не є спірним наявність у відповідача обов`язку відшкодувати витрати на утримання під час його навчання у Військово-юридичному інституті у зв`язку із достроковим розірванням контракту через академічну неуспішність. Цього відповідач не заперечує. Так, у заявах по суті спору ОСОБА_1 наголошував на тому, що погоджується із зобов`язанням по відшкодуванню витрат на утримання під час навчання, але вважає, що розмір нарахованої до відшкодування суми в розмірі 700 889,97 грн не відповідає вимогам чинного законодавства. 
Зазначені аргументи ОСОБА_1 ґрунтуються на тому, що під час навчання у Військово-юридичному інституті він одночасно проходив і військову службу, а тому витрати, пов`язані з його утриманням, відшкодовуються відповідно до пункту 6 Порядку № 964 - у розмірі різниці сум витрат з утримання курсантів і витрат з утримання військовослужбовців строкової служби за відповідною військово-обліковою спеціальністю. 
Аналогічні доводи покладені й в основу касаційної скарги представника ОСОБА_1 , де останній стверджує про неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень статті 25 Закону № 2232-XII у поєднанні з нормами Порядків №964 і №419/831/240/605/537/219/534.
Окрім того, на переконання відповідача, додаткова винагорода, виплачена йому за безпосередню участь у бойових діях, не підлягає відшкодуванню, оскільки не є витратами ВНЗ на його утримання як курсанта.
У контексті надання оцінки зазначеним доводам скаржника, Суд зауважує про таке.
Із наведених у розділі V цієї постанови приписів Порядку № 964 убачається, що відшкодування фактичних витрат на утримання курсантів може здійснюватися як у повному розмірі, так і в розмірі різниці сум витрат з утримання курсантів і витрат з утримання військовослужбовців строкової служби за відповідною військово-обліковою спеціальністю. Це залежить, зокрема від того, чи проходив курсант військову службу під час навчання, а також від строку військової служби.
Нагадаємо, що згідно з пунктом 5 Порядку № 964 витрати відшкодовуються у повному розмірі:
курсантами, які вислужили встановлений законодавством строк строкової військової служби до вступу у заклад вищої освіти, курсантами жіночої статі - за весь період навчання;
курсантами, які навчалися понад встановлений законодавством строк строкової військової служби, - за період навчання, що перевищує цей строк;
Між тим, у пункті 6 Порядку № 964 встановлено, що витрати відшкодовуються у розмірі різниці сум витрат з утримання курсантів і витрат з утримання військовослужбовців строкової служби за відповідною військово-обліковою спеціальністю:
курсантами, які навчалися менше встановлених законодавством строків строкової військової служби, - за весь період навчання;
курсантами, які навчалися понад встановлені законодавством строки строкової військової служби, - за період навчання, який відповідає строку строкової військової служби.
Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується із доводами касаційної скарги про те, що законодавець спеціально розділив курсантів на дві категорії (тих, хто пройшов військову службу до навчання, і тих, хто поєднував навчання та строкову військову службу) та встановив різний порядок відшкодування.
Це узгоджується також і з приписами Порядку № 419/831/240/605/537/219/534, який узагальнює, що відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у ВНЗ, а саме витрат на: грошове забезпечення; продовольче забезпечення; речове забезпечення; медичне забезпечення; перевезення до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та назад; оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв. 
Поряд з тим, цей Порядок передбачає алгоритм розрахунку таких витрат у залежності від того, під який пункт Порядку № 964 - 5 або 6 підпадає курсант.
До прикладу, пункт 2.1.1.1. Порядку № 419/831/240/605/537/219/534 визначає, що курсанти, які підпадають під дію пункту 5 Порядку № 964, за визначений період навчання відшкодовують фактично отримане грошове забезпечення, а пункт 2.1.1.2. - що для курсантів, які підпадають під дію пункту 6 Порядку № 964, до розрахунку береться різниця між грошовим забезпеченням, фактично отриманим курсантом за відповідний період навчання, та витратами на виплату посадового окладу за відповідною посадою військовослужбовця строкової військової служби за цей самий період.
Щодо витрат на продовольче забезпечення, то для курсантів, які підпадають під дію пункту 5 Порядку № 964, утримання провадиться на підставі довідки-розрахунку, складеної начальником продовольчої служби, за визначений період навчання (у тому числі перебування на стажуванні, на лікуванні, на польовому виході тощо, за винятком терміну перебування у відпустках), а для курсантів, які підпадають під дію пункту 6 Порядку № 964, - за визначений період навчання до розрахунку береться різниця вартості норм харчування курсанта та військовослужбовця строкової військової служби.
Такий самий підхід наведений і до розрахунків витрат на речове забезпечення: для курсантів, які підпадають під дію пункту 5 Порядку № 964, утримання провадиться на підставі довідки-розрахунку, складеної начальником речової служби, про вартість фактично отриманого речового майна та лазне-прального забезпечення. При цьому для курсантів, які не вислужили встановленого законодавством строку строкової військової служби до вступу у ВНЗ, до розрахунку береться вартість речового майна та послуг лазне-прального забезпечення, отриманих лише за термін, що перевищує строк строкової військової служби, визначений статтею 23 Закону № 2232-XII. У той же час, для курсантів, які підпадають під дію пункту 6 Порядку № 964, до розрахунку береться вартість отриманого речового майна, але пропорційно фактичному часу його використання. Утримання вартості речового майна провадиться на підставі довідки-розрахунку, складеної начальником речової служби. Визначення залишкової вартості військового майна провадиться на підставі методики визначення залишкової вартості майна Збройних Сил України та інших військових формувань. Вартість отриманих послуг лазне-прального забезпечення цією категорією осіб за визначений період навчання не відшкодовується.
Що стосується таких витрат, як на медичне забезпечення, то на відміну від курсантів, які підпадають під дію пункту 5 Порядку № 964 і відшкодовують фактично отримані послуги за період навчання, курсанти, які підпадають під дію пункту 6 Порядку № 964, такі витрати не відшкодовують (окрім витрат на проведення військово-лікарської комісії).
Аналогічний механізм застосовується й до витрат на перевезення до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та назад, а також витрат на оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв: курсанти які підпадають під дію пункту 5 Порядку № 964, відшкодовують фактичні витрати, а які підпадають під дію пункту 6 Порядку № 964, - такі витрати не відшкодовують узагалі.
Системний аналіз положень Закону № 2232-XII у взаємозв`язку з нормами Порядку №964, № 419/831/240/605/537/219/534 дає підстави дійти висновку, що правильність розрахунку фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у ВНЗ, напряму залежить від того, під дію якого пункту Порядку № 964 підпадає курсант. У протилежному випадку, курсант може понести витрати, які він не зобов`язаний відшкодовувати ВНЗ відповідно до чинного законодавства.
Аналізом змісту оскаржуваних судових рішень Судом установлено, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосовували пункти 3, 4 Порядку № 964 та пункти 2.1., 2.1.1., які містять загальні приписи про те, що відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. 
Водночас, суди не застосовували та не аналізували спірні правовідносини через призму пунктів 5, 6 Порядку № 964 в аспекті того, під який із цих пунктів підпадає ОСОБА_1 та який алгоритм розрахунків повинен здійснюватися щодо відшкодування ним витрат, пов`язаних з його утриманням у Військово-юридичному інституті. 
Зауважимо, що за обставинами цієї справи, у період навчання курсантом у Військово-юридичному інституті солдат ОСОБА_1 проходив військову службу з 29 серпня 2020 по 15 вересня 2023 року, тобто протягом усього строку навчання. 
Строк, який зарахований до строку строкової військової служби - 01 рік 06 місяців 00 днів, тобто за період навчання з 29 серпня 2020 року по 29 лютого 2022 року.
Водночас, період навчання курсантом з 01 березня 2022 року по 15 вересня 2023 року не зарахований до строку строкової військової служби.
Відповідно до частини першої статті 23 Закону № 2232-XII (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) строки строкової військової служби в календарному обчисленні встановлюються, зокрема, для солдатів і матросів, сержантів і старшин, які проходять строкову військову службу в Збройних Силах України та інших військових формуваннях, - до 18 місяців.
При цьому, частина друга цієї статті закріплює, що для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні, зокрема, для курсантів закладів фахової передвищої військової освіти, вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти - час навчання у закладі фахової передвищої військової освіти, вищому військовому навчальному закладі або військовому навчальному підрозділі закладу вищої освіти.
Ураховуючи обставини справи у зіставленні з наведеними нормами права, Суд констатує, що період навчання ОСОБА_1 у Військово-юридичному інституті з 29 серпня 2020 року по 15 вересня 2023 року можна умовно поділити на два періоди: 
1) з 29 серпня 2020 року по 29 лютого 2022 року - період, який зараховується до строку строкової військової служби (01 рік 06 місяців 00 днів), 
2) з 01 березня 2023 року по 15 вересня 2023 року - період, який не зараховується до строку строкової військової служби.
Виходячи із цього, за період з 29 серпня 2020 року по 29 лютого 2022 року витрати відшкодовуються згідно з пунктом 6 Порядку № 964 - курсантами, які навчалися понад встановлені законодавством строки строкової військової служби (більше 18 місяців), - за період навчання, який відповідає строку строкової військової служби; за період з 01 березня 2023 року по 15 вересня 2023 року витрати відшкодовуються згідно з пунктом 5 Порядку № 964 - курсантами, які навчалися понад встановлений законодавством строк строкової військової служби, - за період навчання, що перевищує цей строк.
Зазначене дає підстави стверджувати, що для правильного вирішення справи адміністративні суди мали б перевірити правильність здійсненого позивачем загального розрахунку коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 через призму застосування пунктів 5, 6 Порядку № 964.
Проте з оскаржуваних судових рішень убачається, що вказані обставини залишилися поза межами з`ясування і дослідження судами попередніх інстанцій.
Доречно врахувати й те, що позивач у заявах по суті справи не наводить жодних аргументів стосовно того під дію якого пункту Порядку № 964 підпадає курсант ОСОБА_1 та на підставі якої норми цього Порядку здійснювався розрахунок коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням відповідача.
Отже, доводам відповідача, наведеним у відзиві на позовну заяву, в апеляційній скарзі та письмових поясненнях, на яких власне й ґрунтувалася його позиція по суті заявлених вимог, не надано жодної юридичної оцінки, навіть попри те, що в оскаржуваних рішеннях суди зазначили, що відповідач наполягав на застосуванні пункту 6 Порядку № 964. 
Натомість, із судових актів убачається, що підставою для задоволення позову Військово-юридичного інституту слугувало те, що ОСОБА_1 був ознайомлений під особистий підпис із загальним розрахунком витрат № 8 від 14 вересня 2023 року та був обізнаний про обов`язок відшкодувати ці витрати у 15-денний строк, однак добровільно суму відшкодування не сплатив. 
Таким чином, ухвалюючи судові рішення, суди керувалися виключно обізнаністю відповідача про обов`язок відшкодувати витрати.
Водночас, суди залишити поза увагою те, що як у загальному розрахунку витрат №8 від 14 вересня 2023 року, так і в наказі від 15 вересня 2023 року № 264 (по стройовій частині) не зазначено про витрати на медичне забезпечення у розмірі 12 881,58 грн, тобто відповідач, не був ознайомлений про витрати, які стягнуті з нього на підставі оскаржуваних рішень. 
У загальному розрахунку витрат і в наказі від 15 вересня 2023 року № 264 (по стройовій частині) позивач указав витрати на відшкодування у сумі 688 008,39 грн, а також ця сума заявлена у первісному адміністративному позові.
В оскаржуваних рішеннях зазначено, що відповідно до листа командира в/ч НОМЕР_1 розрахунок витрат на обстеження та стаціонарне лікування курсанта ОСОБА_1 склав 12 881,58 грн. Однак не вказано, що витрати на медичне забезпечення відповідача заявлено позивачем як позовні вимоги в уточненому адміністративному позові від 06 жовтня 2023 року, що суперечить позиції судів першої та апеляційної інстанцій про обізнаність ОСОБА_1 з розміром витрат, пов`язаних з його утриманням у Військово-юридичному інституті. 
Також Суд критично оцінює твердження суду першої інстанції про те, що питання правомірності визначення суми заборгованості не охоплюється предметом цього позову, оскільки розрахунки фактичних видатків державного бюджету, які підлягають відшкодуванню відповідачем, згідно з яким відповідні зобов`язання визначено, не є предметом позову у даній справі, а отже суд не має процесуальних повноважень здійснювати їх правовий аналіз.
Суд апеляційної інстанції, повторюючи у своєму рішенні висновок суду першої інстанції, послався на правові позиції Верховного Суду у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 826/18379/14 та від 18 червня 2018 року у справі №805/3284/17-а, які не є релевантними до спірних правовідносин (предметом спору у цих справах було стягнення податкового боргу).
У контексті висловленої судами позиції колегія суддів відзначає, що у межах спірних правовідносин ОСОБА_1 не погоджується саме з розрахунком витрат, пов`язаних з його утриманням під час навчання у Військово-юридичному інституті, а не з обов`язком відшкодувати такі витрати позивачеві. 
Сума у розмірі 700 889,97 грн, стягнута з ОСОБА_1 на підставі оскаржуваних судових рішень, стягується з грошового забезпечення особи, яка проходить військову службу та здійснює захист держави в умовах збройної військової агресії російської федерації проти України, а тому ця справа має виняткове значення для учасника справи.
Верховний Суд не заперечує того, що під час розгляду справи суд не повинен надавати відповідь на кожен аргумент, однак якщо від з`ясування певних обставин справи залежить результат її вирішення, то суд зобов`язаний належним чином встановити всі обставини, які мають значення при вирішенні спору. Протилежний підхід нівелюватиме роль адміністративного суду та його повноваження при розв`язанні публічно-правого спору.
Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 2, частини четвертої статті 9 КАС України однією із засад адміністративного судочинства є офіційне з`ясування всіх обставин у справі; дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності, суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів із власної ініціативи.
Принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає насамперед у активній ролі суду при розгляді справи; в адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставини справи, щоб суд ухвалив справедливе та об`єктивне рішення; принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази.
Таким чином, принцип офіційності сприяє реалізації основних засад адміністративного судочинства - законності, об`єктивності та справедливості, забезпечує баланс між активною участю сторін у процесі та відповідальністю суду за всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин справи.
З уваги на наведене Суд визнає обґрунтованими доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, яке полягає у незастосуванні до спірних правовідносин положень частини десятої статті 25 Закону № 2232-XII у взаємозв`язку з нормами пунктів 5, 6 Порядку № 964, пункту 2.1 Порядку № 419/831/240/605/537/219/534, а також про порушення норм процесуального права, що виразилося у недослідженні зібраних у справі доказів.
В продовження думки Суд уважає необхідним висловитися щодо питання правомірності висновку Другого апеляційного адміністративного суду про те, що додаткова винагорода, передбачена Постановою № 168, є частиною грошового забезпечення курсанта ОСОБА_1 , і підлягає відшкодуванню у якості витрат на його утримання під час навчання у Військово-юридичному інституті.
Згідно з обставинами справи, курсанту ОСОБА_1 у період навчання у Військово-юридичному інституті з 29 серпня 2020 року по 15 вересня 2023 року виплачувалась додаткова винагорода у розмірі до 100 000 грн, передбачена Постановою № 168. Зокрема, за період з березня 2022 року по вересень 2023 року для сплати ОСОБА_1 було перераховано, крім іншого, 309 550,69 грн допомоги неоподаткованої та 305 806,45 грн одноразової допомоги. 
Отже, більшу частину коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням відповідача у ВНЗ, складають суми допомоги неоподаткованої та одноразової допомоги.
У вимірі порушеного питання колегія суддів відзначає, що Верховний Суд уже неодноразово у своїх постановах, зокрема, від 01 лютого 2024 року у справі №280/3770/22, від 13 березня 2024 року у справі № 440/14068/21, від 30 квітня 2025 року у справі № 240/33278/23, викладав висновок щодо застосування положень статті 25 Закону № 2232-XII, пунктів 3, 5, 6 Порядку № 964 у зіставленні з пунктами 2.1, 2.3 Порядку № 419/831/240/605/537/219/534, за яким грошове забезпечення курсантів вищих військових навчальних закладів належить до категорії витрат на їх навчання і за наявності на те підстав підлягає відшкодуванню Міністерству обороні України.
Водночас, у пункті 2.1.1 Порядку № 419/831/240/605/537/219/534 йдеться, що витратами на грошове забезпечення є отримане курсантом щомісячне грошове забезпечення за весь період навчання. Щомісячне грошове забезпечення визначається з посадового окладу та додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу та надбавки), передбачених чинним законодавством для цієї категорії військовослужбовців.
Аналіз законодавчих актів, приписи яких наведені вище у цій постанові, свідчить про те, що підготовка курсантів у військових закладах освіти здійснюється державним коштом. Навчання курсантів є безкоштовним і держава повністю несе витрати шляхом забезпечення курсантів харчуванням, проживанням, медичним обслуговуванням, речовим майном і грошовим забезпеченням. Однак, ці витрати підлягають обов`язковому відшкодуванню курсантом у разі дострокового розірвання контракту. 
Отже, характерною ознакою витрат, які повинен відшкодувати курсант у разі дострокового розірвання контракту, є те, що такі витрати мають бути безпосередньо витрачені ВНЗ на утримання курсанта під час навчання. 
Тобто витрати ВНЗ на утримання курсантів за метою і спрямуванням є коштами, які держава витрачає на освіту та підготовку військових кадрів.
У той же час, частиною першою статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. 
До складу грошового забезпечення входять: 
- посадовий оклад, оклад за військовим званням;
- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);
- одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначає Порядок № 260.
Пунктом 2 розділу І Порядку № 260 встановлено, що до одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.
На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України прийняв Постанову 168, у пункті 1 якої установив, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил України, виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000,00 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000,00 гривень у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Верховний Суд у своїй судовій практиці сформував правову позицію, відповідно до якої додаткова винагорода, встановлена Постановою № 168, є різновидом одноразового додаткового грошового забезпечення військовослужбовців, тобто є доходом, що має разовий характер, і виплачується на період дії воєнного стану в Україні. При цьому, правова природа такої виплати невід`ємно пов`язана із особливим характером служби, зі здійсненням спеціальних повноважень, які змістовно випливають із статусу військовослужбовця та передбачені законом і мають компенсаційну мету, - часткова відплата за особливості несення служби в умовах війни.
Таким чином, додаткова винагорода, передбачена Постановою № 168, є свого роду матеріальною компенсацією держави військовослужбовцям за особливості несення служби в умовах війни.
Відтак, додаткова грошова допомога, передбачена Постановою № 168, не відноситься до витрат, пов`язаних з утриманням курсантів під час навчання у ВНЗ, а є компенсаційною виплатою військовослужбовцям за несення служби в умовах воєнного стану та виконання спеціальних завдань.
До того ж, у розумінні пункту 2.1.1 Порядку № 419/831/240/605/537/219/534 додаткова винагорода, передбачена Постановою № 168, не відноситься до додаткових видів грошового забезпечення курсантів (підвищення посадового окладу та надбавки).
Зважаючи на вказане Суд не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про віднесення додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, до витрат, пов`язаних з утриманням відповідача у ВНЗ під час навчання.
Підсумовуючи висновки Суду можна констатувати, що під час касаційного розгляду справи підтвердилися доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, наведені в обґрунтування підстави касаційного оскарження відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України. Зазначене порушення обумовлено неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неповноти встановлених у справі обставин і недослідження зібраних доказів.
Доводи, якими скаржник обґрунтовував підставу касаційного оскарження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, знайшли часткове підтвердження у ході касаційного перегляду справи Верховним Судом, а саме: щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та неврахування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні правової позиції Верховного Суду щодо природи додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №168 на період дії воєнного стану в Україні. 
Поряд із тим, суд відхиляє як необґрунтовані доводи автора касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції постанови Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у справі № 400/4280/20, оскільки суд касаційної інстанції у зазначеному рішенні не формував висновок щодо застосування частини десятої статті 25 Закону № 2232-XII у взаємозв`язку з нормами пунктів 5, 6 Порядку № 964, пункту 2.1 Порядку №419/831/240/605/537/219/534 у подібних правовідносинах.
Суд наголошує, що за правилами статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Отже, у розумінні КАС України в основі обґрунтованого рішення лежать повнота і всебічність з`ясування обставин справи, це виключає існування будь-яких неспростованих судом належним чином розбіжностей між доказами, поданими сторонами.
Водночас, виявлені порушення норм процесуального закону, з урахуванням повноважень Верховного Суду, неможливо усунути на стадії касаційного розгляду.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази.
Згідно з частиною четвертою статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Ураховуючи приписи статті 353 КАС України та зважаючи на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувані рішення і постанова - скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи суду необхідно правильно застосувати норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, повно та всебічно встановити обставини справи та дослідити зібрані у справі докази в їхній сукупності та взаємозв`язку, взяти до уваги викладене у мотивувальній частині цієї постанови та прийняти рішення, яке відповідатиме визначеним статтею 242 КАС України критеріям.
Як зазначалося, ухвалою Верховного Суду від 07 січня 2026 року зупинено виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 25 липня 2025 року у справі №280/8295/23 до закінчення їхнього перегляду в касаційному порядку.
Відповідно до частини третьої статті 375 КАС України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
У зв`язку з тим, що за результатами касаційного розгляду вирішено скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, відсутні підстави для поновлення виконання оскаржуваних рішень відповідно до частини третьої статті 375 КАС України.
VІI. СУДОВІ ВИТРАТИ
Оскільки справа повертається на новий судовий розгляд, питання про розподіл судових витрат у порядку статті 139 КАС України не вирішується.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359,375 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Волнової Юлії Михайлівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 25 липня 2025 року у справі № 280/8295/23 скасувати.
Справу № 280/8295/23 направити на новий судовий розгляд до Харківського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	В.М. Соколов М.В. Білак   Л.О. Єресько