ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 травня 2026 року
м. Київ

справа 203/6443/24
провадження № 61-15334 св 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - адвокат Циб Сергій Вікторович,
відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Городничої В. С., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») 
про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 03 лютого 2003 року його було прийнято стажером на посаду програміста управління розробки програмного забезпечення АТ КБ «ПриватБанк». 14 березня 2003 року його призначено 
на вищевказану посаду, а 01 липня 2004 року - на посаду програміста департаменту централізованих банківських систем АТ КБ «ПриватБанк». 
30 листопада 2004 року він звільнився з АТ КБ «ПриватБанк» за власним бажанням.
Із 22 лютого 2008 року він знову почав працювати в АТ КБ «ПриватБанк» на різних посадах, зокрема: старшого програміста департаменту аналітичних систем, старшого програміста департаменту системної інтеграції напрямку «Інформаційні технології», провідного програміста департаменту системної інтеграції, начальника департаменту розробки систем грошових переказів, директора департаменту розробки систем грошових переказів, директора департаменту «ПриватМаркет», провідного програміста департаменту з розробки авторизаційних систем. 
Проте, в його електронній трудовій книжці наявний незрозумілий запис 
від 22 лютого 2022 року про прийняття на роботу.
08 жовтня 2024 року наказом АТ КБ «ПриватБанк» № Е.ПК-УВ-2024-8012172-п 
його звільнено з посади провідного програміста департаменту з розробки авторизаційних систем АТ КБ «ПриватБанк» у зв`язку зі скороченням штату 
на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. 
У вказаному наказі зазначалося, що працівнику було запропоновано вакантні посади за відповідною професією та спеціальністю, а також можливість переведення на іншу роботу й станом на момент видачі наказу від працівника 
не було отримано заяву про згоду на переведення, яка могла бути подана після успішного проходження процедури відбору на вакантну посаду. Вказано, 
що у випадку подання такої заяви до дати звільнення, цей наказ підлягатиме скасуванню. 
Позивач указував, що він не отримував від роботодавця повідомлення про майбутнє вивільнення, не був ознайомлений зі списком вакантних посад, з процедурою проведення відбору на ці посади, він не міг використати своє право щодо переведення на іншу посаду. 

При цьому згідно з вищевказаного наказу про звільнення він міг реалізувати своє право на переведення тільки у разі успішного проходження відбору на вакантні посади в штатному розкладі АТ КБ «ПриватБанк», що не відповідає нормам трудового законодавства.
Крім того, у роботодавця не проводилася реорганізація, всі співробітники департаменту з розробки авторизованих систем фактично переведені на аналогічні посади. Тобто відбулося скорочення існуючих посад із одночасним створенням нових аналогічних посад. 
Позивач уважав, що він зазнав безпідставного переслідування з боку роботодавця, 
так як із 2023 року він повідомляв про неправомірні дії працівників. Відносно нього проводилося внутрішнє розслідування «щодо поширення інформації в соціальних мережах та ЗМІ та впливу такого поширення та змісту такої інформації на репутацію банку». 
З 09 лютого 2023 року його роботу в банку було штучно заблоковано, а саме заблоковано доступ до всіх сервісів банку, єдиною можливістю спілкування 
з колегами до березня 2024 року була робоча електронна скринька, яку з березня 2024 року також було заблоковано. 
21 серпня 2024 року за його заявою було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 42024042020000080 за частиною першою статті 364 КК України (зловживання владою або службовим становищем), а 28 серпня 2024 року - за № 42024042020000082 за частиною першою статті 172 КК України (грубе порушення законодавства про працю). Він пов`язував своє звільнення саме з цими обставинами. 
Крім того, йому не було видано трудову книжку, яку йому пропонували забрати 
у місті Львові. 
Оскільки звільнення було незаконним, просив поновити його на раніше займаній посаді, а з роботодавця на його користь стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП України). 
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд скасувати наказ 
АТ КБ «ПриватБанк» від 08 жовтня 2024 року № E.DN-УВ-2024-8012172-п 
про його звільнення з роботи, поновити його на роботі в АТ КБ «ПриватБанк» 
на посаді провідного програміста департаменту з розробки авторизаційних систем та стягнути з роботодавця на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 жовтня 2024 року, з урахування середньоденного заробітку 
у розмірі 4 665,84 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Центрального районного суду м. Дніпра від 19 червня 2025 року у складі судді Єдаменко С. В. у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що відповідач законно звільнив позивача, так як у АТ КБ «ПриватБанк» відбулися зміни в організації праці, 
які стосувалися декількох підрозділів й посад, у тому числі, посади ОСОБА_1 . 
Позивач був повідомлений про наступне вивільнення (стаття 49-2 КЗпП України) 
та наявні вакантні посади у відповідача, проте не відреагував на вказані повідомлення роботодавця. 
Оскільки звільнення позивача відбулося на законних підставах, тому вимога 
про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню 
не підлягає.
Районний суд застосував відповідні норми КЗпП України, урахував судову практику Великої Палати Верховного Суду у даній категорії справ.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Центрального районного суду м. Дніпра від 19 червня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано незаконним наказ АТ КБ «ПриватБанк» від 08 жовтня 2024 року 
№ E.DN-УВ-2024-8012172-п про звільнення з роботи ОСОБА_1 .
Поновлено ОСОБА_1 на роботі в АТ КБ «ПриватБанк» на посаді провідного програміста департаменту з розробки авторизаційних систем із 09 жовтня 
2024 року.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 264 361,34 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати 
у розмірі 7 000,00 грн.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» у дохід держави судовий збір у сумі 30 480,58 грн.
Допущено до негайного виконання судове рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць 
у розмірі 100 309,11 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що районний суд зробив помилкові висновки про законність звільнення позивача, так як відповідач 
не дотримався вимог трудового законодавства при вивільненні позивача у зв`язку зі скороченням штату працівників.
Апеляційний суд установив, що у відповідача мали місце скорочення чисельності 
та зміна штату працівників, однак відповідач не виконав вимоги статті 49-2 
КЗпП України й не довів факт ознайомлення позивача, не пізніше ніж за два місяці, 
з попередженням про наступне вивільнення.
Попередження «Про впровадження змін в організації виробництва і праці 
та в штатному розписі Дирекції з технологій» від 27 червня 2024 року 
№ E.28.0.0.0/5-7400070 та лист-повідомлення від 27 червня 2024 року 
№ 20.1.0.0.0/7-240627/55909 були направлені позивачу засобами поштового зв`язку, однак докази вручення останньомувказаного поштового відправлення відсутні. Роботодавець неодноразового направляв позивачу список вакантних посад у період із 02 липня 2024 року по 07 жовтня 2024 року, проте суду не надано доказів на підтвердження факту одержання ОСОБА_1 указаного списку.
Апеляційний суд відхилив посилання відповідача про те, що позивача було персонально попереджено про скорочення посади, можливе наступне вивільнення й ознайомлено зі списком вакантних посад в системі електронного документообігу «ПриватДок», яка функціонує в банку, оскільки неможливо встановити, 
чи ознайомлювався позивач із зазначеними документами, переліком вакансій 
і взагалі, чи мав позивач належний доступ до вказаного інтернет ресурсу. Згоди щодо комунікації шляхом використання засобів мобільного зв`язку та відповідних месенджерів між сторонами не досягнуто. 
Оскільки вимога ОСОБА_1 про визнання протиправним наказу про звільнення підлягає задоволенню, його слід поновити на раніше займаній посаді, 
а з роботодавця на користь працівника слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, який обчислено за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), 
та з урахуванням довідки про середню заробітну плату позивача, наданої роботодавцем.
Вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції застосував відповідні норми ЦПК України та Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», надав правову оцінку доказам, наданим позивачем на підтвердження понесених витрат, і вказав, що з роботодавця на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню фактично понесені та документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн. 
Цей розмір витрат на правничу допомогу є обґрунтованим, відповідає критерію розумності та співмірності.
Розподіл судових витрат у частині судового збору здійснено відповідно до статті 141 ЦПК України та статті 5 Закону України «Про судовий збір».
Апеляційний суд застосував норми КЗпП України, урахував судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у даній категорії справ.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду

У листопаді 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» вперше звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, яка підписана головним юрисконсультом департаменту судового захисту Мужевською Є. Л., на постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року.
Ухвалою Верховного Суду від 04 грудня 2025 року вказану касаційну скаргу 
АТ КБ «ПриватБанк», яка підписана головним юрисконсультом департаменту судового захисту Мужевською Є. Л., визнано неподаною та повернуто заявникові 
з підстав, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 393 ЦПК України (провадження № 61-15000ск25).
У грудні 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» повторно звернулося до Верховного Суду 
із касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати, а рішення Центрального районного суду м. Дніпра від 19 червня 2025 року залишити в силі.
Підставами касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду; судом належним чином не досліджено зібрані 
у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 
ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2025 року касаційну скаргу 
АТ КБ «ПриватБанк» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.
У наданий судом строк АТ КБ «ПриватБанк» виконало вимоги ухвали Верховного Суду від 11 грудня 2025 року.
Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2026 року задоволено клопотання 
АТ КБ «ПриватБанк» про поновлення строку на касаційне оскарження, поновлено 
АТ КБ «ПриватБанк» строк на касаційне оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року. Відкрито касаційне провадження 
у справі. Витребувано справу з суду першої інстанції. Заяву АТ КБ «ПриватБанк» 
про зупинення виконання постанови Дніпровського апеляційного суду 
від 22 жовтня 2025 року задоволено. Зупинено виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року до закінчення її перегляду у касаційному порядку, за виключенням стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку 
за час вимушеного прогулу за один місяць. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, надано строк для його подання.
У лютому 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 04 травня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що суд апеляційної інстанції зробив помилкові висновки про незаконність звільнення ОСОБА_1 .
Звільнення позивача було законним. Роботодавець ознайомив його з наказом 
про звільнення у визначені законодавством строки, пропонував працівнику 
всі наявні вакантні посади (стаття 49-2 КЗпП України). Відповідні дії роботодавець вчиняв шляхом надсилання кореспонденції засобами поштового зв`язку, в системі електронного документообігу «ПриватДок», виїзду працівників банка за адресою місця проживання позивача. Тобто АТ КБ «ПриватБанк» використало всі наявні можливості для повідомлення позивача про наступне вивільнення та наявні вакансії, проте останній не відреагував на відповідні дії банка. 
При цьому законодавством не встановлена форма повідомлення роботодавцем працівника про наступне вивільнення й роботодавець не зобов`язаний надавати докази отримання працівником відповідного повідомлення, він повинен лише повідомити працівника і запропонувати всі наявні вакантні посади.
У спірних правовідносинах позивач діяв недобросовісно, так як був обізнаний 
про скорочення й відмовився отримувати відповідні повідомлення роботодавця, 
що не враховано судом апеляційної інстанції.
Апеляційний суд надав перевагу доводам позивача і наданим ним доказам, безпідставно не врахував доводи роботодавця та надані ним докази. 
Крім того, апеляційний суд безпідставно стягнув із відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період понад один рік. 
Посилається на відповідну судову практику Верховного Суду, яку, на думку заявника касаційної скарги, не враховано судом апеляційної інстанції.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2026 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу 
від представника ОСОБА_1 - адвоката Циба С. В. (два відзиви з аналогічними змістом і вимогами), в якому зазначається, що доводи касаційної скарги 
є необґрунтованими, суд апеляційної інстанції правильно застосував норми права 
й встановив усі фактичні обставини у справі. 
Крім того, вказано про те, що позивач поніс витрати на правничу допомогу у суді касаційної інстанції у розмірі 8 000,00 грн.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно з копії трудової книжки ОСОБА_1 від 20 травня 1998 року серії НОМЕР_1 03 лютого 2003 року він був прийнятий стажером на посаду програміста управління розробки програмного забезпечення АТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник закритого акціонерного товариства комерційного банка «Приватбанк», публічного акціонерного товариства комерційного банка «Приватбанк»).
14 квітня 2003 року ОСОБА_1 призначений на посаду програміста управління розробки програмного забезпечення, 01 липня 2004 року - на посаду програміста департаменту централізованих банківських систем. 
30 листопада 2004 року ОСОБА_1 звільнився за власним бажанням (стаття 38 
КЗпП України) (а. с. 18-25, т. 1).
22 лютого 2008 року ОСОБА_1 прийнято на роботу до АТ КБ «ПриватБанк» на посаду старшого програміста департаменту аналітичних систем строком на один рік згідно з трудовим договором від 22 лютого 2008 року № 697 та наказом від 22 лютого 
2008 року № 687 (а. с. 23, 27, т. 1, 16-17, т. 2 ).
Згідно з наказом від 19 вересня 2008 року № Э.DN-ПП-2008-5985 ОСОБА_1 було переведено на посаду старшого програміста департаменту системної інтеграції напрямку «Інформаційні технологій головного офісу» (а. с. 23, 27, т. 1).
Відповідно до наказу від 30 січня 2013 року № Э.DN-ПП-2013-597 ОСОБА_1 було переведено на посаду провідного програміста департаменту системної інтеграції 
(а. с. 23-24, 28, т. 1).
Наказом АТ КБ «ПриватБанк» від 30 вересня 2013 року № Э.DК-2013-6938920 
ОСОБА_1 переведено на посаду начальника департаменту розробки систем грошових переказів (а. с. 24, 28, т. 1).
19 вересня 2017 року наказом АТ КБ «ПриватБанк» № Э.DN-ПП-2017-8202860 
ОСОБА_1 було переведено на посаду директора департаменту розробки систем грошових переказів (а. с. 24, 28, т. 1).
Згідно з наказом АТ КБ «ПриватБанк» № Э.DN-ПП-2017-9135741 від 07 грудня 
2017 року ОСОБА_1 переведено на посаду директора департаменту «ПриватМаркет» (а. с. 24, 30, т. 1).
01 вересня 2019 року ОСОБА_1 переведено на посаду провідного програміста департаменту з розробки авторизаційних систем головного офісу (наказ 
від 28 серпня 2019 року № Э.DN-ПП-2019-7139513) (а. с. 25, 31, т.1).
Відповідно до наказу від 22 лютого 2022 року № Э.DN-ПП-2022-767796 ОСОБА_1 переміщено на посаду провідного програміста (посадова підгрупа «спеціаліст 
з розробки програмного забезпечення напрямку розробки інтелектуальних пристроїв та міжплатформеного програмного забезпечення головного офісу») департаменту з розробки авторизаційних систем напрямку розробки інтелектуальних пристроїв та міжплатформеного програмного забезпечення дирекції з технологій головного офісу (а. с. 19, т. 2).
Наказом АТ КБ «ПриватБанк» від 07 червня 2024 року № E.17.U.0.0/4-7313734 затверджено зміни в організації виробництва і праці та в штатному розписі дирекції з технологій. 
Згідно з указаним наказом перейменовано: департамент інформаційного забезпечення, що знаходиться у складі напрямку розробки front-end продуктів, 
у департамент розробки мобільних додатків без зміни лінійної підпорядкованості; департамент технологічної підтримки, що знаходиться у складі напрямку розробки інтелектуальних пристроїв та міжплатформеного ПЗ, у департамент розвитку роздрібних мережевих пристроїв без зміни лінійної підпорядкованості; департамент по розробці процесів обслуговування клієнтів в КЦ, що лінійно підпорядкований директору з технологій, у департамент розвитку інноваційної підтримки клієнтів 
без зміни лінійної підпорядкованості. Ліквідовано наступні структурні підрозділи: департамент розробки авторизаційних систем у складі напрямку розробки інтелектуальних пристроїв та міжплатформеного ПЗ; управління з інновацій, 
що лінійно підпорядковано директору з технологій, створено нові структурні підрозділи: у складі напрямку розробки інтелектуальних пристроїв 
та міжплатформеного ПЗ з лінійним підпорядкуванням керівнику напрямку - департамент розвитку фінансового процесингу front-office та департамент розробки еквайрингу; у складі напрямку бережливої розробки продуктів з лінійним підпорядкування директору з технологій - відділ бізнес-аналізу з лінійним підпорядкуванням керівнику напрямку, відділ взаємодії з бізнесом з лінійним підпорядкуванням директору з технологій. Змінено лінійну підпорядкованість наступних підрозділів із введенням їх до складу напрямку бережливої розробки продуктів з лінійним підпорядкуванням керівнику напрямку: департамент координації впровадження продуктів з його перейменуванням в департамент координації гнучкої розробки; департамент проєктування взаємодії з клієнтами; управління з ІТ-продуктів з його перейменуванням у відділ ІТ-продуктів. Указаним наказом було виведено зі складу департаменту Fraud-менеджменту блоку підрозділів управління ризиками управління IT та методології fraud-менеджменту 
та включено до складу дирекції з технологій з лінійним підпорядкуванням директору з технологій та його перейменуванням в управління розробки Anti Fraud систем управління (а. с. 20, т. 2).
АТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що ОСОБА_1 було попереджено про скорочення посади та можливе наступне вивільнення 27 червня 2024 року, а саме: в системі електронного документообігу «ПриватДок», яка функціонує в банку, відправлено «персональне попередження» «Про впровадження змін в організації виробництва 
і праці та в штатному розписі Дирекції з технологій» від 27 червня 2024 року 
№ E.28.0.0.0/5-7400070 (а. с. 22-80, т.2).
Указане вище попередження «Про впровадження змін в організації виробництва 
і праці та в штатному розписі Дирекції з технологій» від 27 червня 2024 року 
№ E.28.0.0.0/5-7400070 та лист-повідомлення від 27 червня 2024 року 
№ 20.1.0.0.0/7-240627/55909 направлені ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку 
(а. с. 81-85, т. 2). 
Докази вручення ОСОБА_1 указаного поштового відправлення роботодавцем 
не надані (а. с. 83, т. 2).
Роботодавцем надано копії письмових доказів про направлення на поштову адресу ОСОБА_1 у період із 02 липня 2024 року по 07 жовтня 2024 року списків актуальних вакантних посад у банку (а. с. 89-210, т.2). Докази вручення ОСОБА_1 указаних поштових відправлень відсутні (а. с. 83, т.2).
08 серпня 2024 року працівниками служби безпеки АТ КБ «ПриватБанк» складено акт про відвідування за місцем проживання працівника та про відмову 
від ознайомлення ОСОБА_1 із попередженням «Про впровадження змін 
в організації виробництва і праці та в штатному розписі Дирекції з технологій» 
від 27 червня 2024 року № E.28.0.0.0/5-7400070, наказом від 07 червня 2024 року 
№ E.17.U.0.0/4-7313734 «Про впровадження змін в організацію виробництва і праці та в штатному розписі Дирекції з технологій» та про ознайомлення з вакантними посадами в банку станом на 08 серпня 2024 року № E.28.0.0.0/5-7694619 
(а. с. 212, т.2).
ОСОБА_1 не визнав факт такого візиту за його місцем проживання та факт відмови від одержання вказаних документів. 
08 серпня 2024 року ОСОБА_1 перебував на роботі за адресою його робочого місця по вулиці Набережній Перемоги, 32 у місті Дніпрі у приміщенні банку.
Наказом від 08 жовтня 2024 року № E.DN-УВ-2024-8012172-п ОСОБА_1 було звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України 
за скороченням штату, останній робочий день - 08 жовтня 2024 року (а. с. 317, т.2).
Згідно з копії листа АТ КБ «ПриватБанк» від 08 жовтня 2024 року ОСОБА_1 повідомлено, зокрема, про його звільнення з роботи та зазначено, що для надсилання засобами поштового зв`язку трудової книжки із записом про звільнення йому необхідно надати паперову заяву до банка на ім`я голови правління 
(а. с. 318, т.2).
Копію наказу про звільнення, лист АТ КБ «ПриватБанк» від 08 жовтня 2024 року 
та розрахунковий лист було направлено ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку 
(а. с. 320-324, т.2).

Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 
цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим 
є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних 
або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні 
та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася 
до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно 
до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода 
на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує 
при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Основоположні засади реалізації права на працю визначені положеннями статті 43 Конституції України, якою закріплено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).
Однією з підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (пункт 4 частини першої 
статті 36 КЗпП України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір 
до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником 
або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, 
в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності 
чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Водночас, роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. Реалізація зазначеного обов`язку повинна відбуватися з урахуванням принципу рівності трудових прав громадян і не може бути обумовлена виключно розсудом роботодавця.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, 
в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника 
з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, 
за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, 
що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду 
і які існували на день звільнення.
Подібний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду України 
від 07 листопада 2011 року у справі № 6-45цс11 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження 
№ 11-431асі18).
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація 
або перепрофілювання підприємства, установи, власником або уповноваженим 
ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, 
які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.
Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 07 квітня 2021 року у справі № 444/2600/19 (провадження № 61-13999св20), від 23 липня 2021 року 
у справі № 766/12805/19 (провадження № 61-7098св21), від 27 серпня 2021 року 
у справі № 712/10548/19 (провадження № 61-10299св21), від 09 грудня 2021 року 
у справі № 646/2661/20 (провадження № 61-7496св21) та багатьох інших.
Указане свідчить про сталість судової практики з вирішення подібних спорів.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 
ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених 
цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, 
на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), 
що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, 
які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування 
(частина перша статті 77 ЦПК України). 
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. (стаття 78 ЦПК України). 
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному 
та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, судом апеляційної інстанції встановлено, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці (скорочення чисельності та штату працівників). У спірних правовідносинах спір стосується саме порушення процедури вивільнення працівника, зокрема щодо належного повідомлення працівника про скорочення та обов`язку роботодавця запропонувати працівнику всі наявні вакантні посади.
ОСОБА_1 працював на різних посадах в АТ КБ «ПриватБанк» (лютий 2003 року - листопад 2004 року, лютий 2008 року - жовтень 2024 року). 
Наказом АТ КБ «ПриватБанк» від 08 жовтня 2024 року № E.DN-УВ-2024-8012172-п ОСОБА_1 було звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (скорочення штату).
Відповідач зазначав про те, що ОСОБА_1 було попереджено про скорочення займаної ним посади та можливе наступне вивільнення у червні 2024 року, зокрема, в системі електронного документообігу «ПриватДок». Крім того, відповідні попередження про зміни в організації виробництва і праці та в штатному розписі, лист-повідомлення, список вакантних посад були направлені ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку. 
Разом із цим, позивач заперечував факт отримання вказаної кореспонденції.
Суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір, надав правову оцінку доводам сторін, поданим сторонами доказам й обґрунтовано вказав про те, що у матеріалах справи відсутні докази вручення ОСОБА_1 вищевказаних поштових відправлень роботодавця.
Таким чином, роботодавець не виконав свій обов`язок та не повідомив позивача 
про наступне вивільнення та вакантні посади. 
Верховний Суд відхиляє посилання відповідача про те, що роботодавець не повинен доводи факт обізнаності працівника зі скороченням та вакантними посади, так як статтею 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці й одночасно 
з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва 
і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу 
на тому ж підприємстві, в установі, організації. Тобто однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
На вказаних обов`язках роботодавця наголошено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 лютого 2024 року у справі № 638/14165/21 (провадження № 61-13363сво23).
Верховний Суд звертає увагу відповідача, що реалізація зазначеного обов`язку повинна відбуватися з урахуванням принципу рівності трудових прав громадян 
і не може бути обумовлена виключно розсудом роботодавця.
При цьому саме роботодавець повинен довести законність звільнення працівника (постанова Верховного Суду від 03 квітня 2025 року у справі № 522/8594/23, провадження № 61-17663св24). У справі, яка переглядається Верховним Судом, 
АТ КБ «ПриватБанк» не довело законність звільнення ОСОБА_1 .
Суд апеляційної інстанції вірно не врахував акт про відвідування за місцем проживання працівника та про відмову від ознайомлення ОСОБА_1 
із попередженням «Про впровадження змін в організації виробництва і праці 
та в штатному розписі Дирекції з технологій» від 27 червня 2024 року 
№ E.28.0.0.0/5-7400070, наказом від 07 червня 2024 року № E.17.U.0.0/4-7313734 «Про впровадження змін в організацію виробництва і праці та в штатному розписі Дирекції з технологій» та про ознайомлення з вакантними посадами в банку станом на 08 серпня 2024 року № E.28.0.0.0/5-7694619 від 08 серпня 2024 року, який складено працівниками служби безпеки АТ КБ «ПриватБанк». Наявність вищевказаних документів не підтверджує виконання роботодавцем обов`язку щодо повідомлення працівника про наступне вивільнення та про наявні вакантні посади. 

При цьому ОСОБА_1 не визнав факт такого візиту за його місцем проживання 
та факт відмови від одержання вказаних документів, а 08 серпня 2024 року 
він перебував на роботі за адресою його робочого місця у приміщенні роботодавця.
Апеляційний суд вірно відхилив посилання відповідача про те, що позивача було персонально попереджено про скорочення посади, можливе наступне вивільнення й ознайомлено зі списком вакантних посад в системі електронного документообігу «ПриватДок», так як неможливо встановити, чи ознайомлювався ОСОБА_1 
із зазначеними документами в системі електронного документообігу роботодавця
і взагалі, чи мав позивач належний доступ до вказаного інтернет ресурсу. 
Таким чином, позивач за два місяці до припинення трудових відносин 
між сторонами не попереджався роботодавцем про наступне вивільнення 
із займаної посади, він не був обізнаний про скорочення штату роботодавця, 
не отримав примірник відповідного повідомлення, не ознайомився з ним під підпис.
Указане свідчить про недотримання відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України 
при звільненні позивача у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи і надавши правову оцінку поданим сторонами доказам, вірно виходив із того, що відповідач незаконно звільнив позивача.
Отже, судом апеляційної інстанції зроблено вірні висновки про недотримання роботодавцем процедури звільнення працівника. Доводи касаційної скарги 
цих висновків не спростовують, а з урахуванням статті 40 КЗпП України саме роботодавець має довести законність звільнення працівника з роботи.
Доводи касаційної скарги про дотримання роботодавцем та неправильне застосування судами пункту 1 частини першої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України не підтвердилися, вони спростовуються установленими апеляційним судом обставинами справи.
Відповідно до статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення 
на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення 
про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу 
або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш 
як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд апеляційної інстанції врахував відповідну судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду і вірно зазначив про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу на підставі 
статті 235 КЗпП України підлягає стягненню з моменту звільнення працівника 
та на момент ухвалення рішення по суті в справі про поновлення працівника 
на роботі.
Апеляційний суд установив період вимушеного прогулу (з 09 жовтня 2024 року 
по 22 жовтня 2025 року), кількість днів вимушеного прогулу, середньоденну заробітну плату працівника і обчислив розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до вимог статті 235 КЗпП України та положень Порядку № 100. При цьому з позовом у цій справі ОСОБА_1 звернувся до суду 
у листопаді 2024 року, а постанова суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позову ухвалена у жовтні 2025 року. 
З урахуванням фактичних обставин цієї справи, суд апеляційної інстанції правильно вирішив питання про розрахунок середнього заробітку, що підлягає до стягнення. Доводи касаційної скарги у цій частині є безпідставними, вони зводяться до незгоди з висновком апеляційного суду по суті спору, а тому відхиляються Верховним Судом.
Верховний Суд наголошує, що питання щодо поновлення на роботі вирішується 
у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи. Водночас, у справі, яка переглядається, судом апеляційної інстанції правильно застосовані норми матеріального права та встановлено всі фактичні обставини справи й враховано доводи сторін.
Зроблені апеляційним судом висновки по суті вирішення спору узгоджуються 
з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 
ЦПК України), застосовані правові позиції є релевантними, а судова практика Верховного Суду з указаного питання є сталою та сформованою.
У зв`язку з цим, безпідставними є посилання заявника касаційної скарги 
на неврахування судами відповідної судової практики Верховного Суду. У кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Таким чином, висновки суду апеляційної інстанції у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судом під час розгляду справи 
не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Колегія суддів уважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом апеляційної інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони 
не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права, зводяться до незгоди 
з висновками суду і переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України 
не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові 
рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 
цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального 
і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. (стаття 410 ЦПК України).
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки 
доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, 
на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, розподіл судових витрат 
на користь заявника касаційної скарги Верховим Судом не здійснюється.
Разом із цим, що у відзиві на касаційну скаргу вказано, що  ОСОБА_1 , тобто позивач, поніс витрати на правничу допомогу за розгляд справи в суді касаційної інстанції 
у розмірі 8 000,00 грн, на підтвердження чого надано відповідні докази (копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, копія ордера на надання правничої допомоги, копію платіжної інструкції, копію додаткової угоди до договору про надання правничої допомоги).
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані
з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати 
на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом 
із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката 
за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги 
на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом 
на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат 
на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи 
та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом 
на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу 
за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року 
у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження 
№ 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження 
№ 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження 
№ 61-10459св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження 
№ 61-3157св21).

Указана судова практика є незмінною.
У відзиві, який надіслано відповідачу, зазначено розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу та надано відповідні докази.
Верховний Суд ураховує, що адвокат Циб С. В. надав позивачу правничу допомогу при розгляді даної справи, зокрема, у суді касаційної інстанції, що підтверджено належними та допустимими доказами.
Позивач фактично виграв справу. Верховний Суд залишив без задоволення касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», а постанову апеляційного суду, якою частково задоволено позов ОСОБА_1 , - без змін.
Розмір витрат на правничу допомогу, понесених позивачем у суді касаційної інстанції, погоджено позивачем та його представником.
Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, 
що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Таким чином, ОСОБА_1 надано докази на підтвердження обсягу наданих правничих послуг, виконаних робіт та їх вартість, понесених у суді касаційної інстанції. Тому понесені ним витрати на правничу допомогу у суді касаційної інстанції у розмірі 8 000,00 грн підлягають стягненню з відповідача.
При цьому відповідачем не подано клопотання про заперечення щодо заявленого представником позивача розміру витрат на правничу допомогу в суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 137, 141, 400, 401, 402, 410, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» залишити без задоволення. 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року залишити 
без змін.

Стягнути з акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 8 000,00 (вісім тисяч) грн судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді касаційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник 
Судді: І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк