КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 червня 2026 року м. Київ № 320/5435/25
Київський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Панової Г.В., при секретарі судового засідання Любенко Д.І.,
за участю представників сторін:
від позивача – Тимошенко О.І.
від відповідача – Струк О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу 
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління ДПС у м. Києві
про визнання протиправними та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, в якому просить суд: 
- визнати протиправними дії ГУ ДПС у місті Києві щодо нарахування штрафних санкцій в розмірі 999.00 грн та 248 615.00 грн, нарахованих на підставі Акту № 0386260707 від 09.05.2024;
- визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 22 серпня 2024 № 0017775-1306-2615;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 09 травня 2024 № 0386270707;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 09 травня 2024 № 0386260707;
- визнати протиправним та скасувати рішення № 0017775-1306-2615 про опис майна у податкову заставу.
Позивач зазначає, що не порушував вимог законодавства щодо застосування програмного реєстратора розрахункових операцій, оскільки під час продажу навушників використовував ПРРО Checkbox, однак через технічний збій сервісу чек не був сформований та роздрукований. На думку позивача, неможливість видачі чека була спричинена обставинами, які не залежали від нього. Також позивач стверджує, що посадові особи податкового органу діяли провокаційним способом, здійснивши контрольну закупівлю товару, а висновки перевірки щодо необлікованих товарів є безпідставними, оскільки контролюючий орган не витребував у нього документи щодо обліку товарних запасів та не мав підстав визначати суму порушення у розмірі 248 615,00 грн. Крім того, позивач посилається на постанову Дніпровського районного суду міста Києва про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, вважаючи, що зазначене свідчить про безпідставність висновків податкового органу. 
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.05.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовку справи до судового розгляду, призначено підготовче засідання.
Відповідач заперечив проти задоволення позову та зазначив, що фактична перевірка проведена відповідно до вимог Податкового кодексу України на підставі належним чином оформленого наказу та направлень на перевірку. За твердженням відповідача, під час проведення контрольної розрахункової операції встановлено факт продажу товару вартістю 999,00 грн без застосування ПРРО та без видачі розрахункового документа, що є порушенням пунктів 1, 2 статті 3 Закону України №265/95-ВР. Крім того, перевіркою встановлено відсутність належного обліку товарних запасів та виявлено необліковані товари на загальну суму 248 615,00 грн згідно з описом товарів, який долучено до матеріалів перевірки. Відповідач також зазначає, що позивач не надав у повному обсязі документи, які стосуються предмета перевірки, зокрема форму ведення обліку товарних запасів, що додатково підтверджує обґрунтованість висновків акта перевірки.
Ухвалою від 07.07.2025 заяву представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції було задоволено та призначено розгляд справи в режимі відеоконференції. 
Протокольною ухвалою від 01.12.2025 суд на місці ухвалив закрити підготовче судове засідання та призначити справу по суті заявлених позовних вимог.
У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи позовної заяви та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував та просив суд відмовити у його задоволенні. 
Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з такого.
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 здійснює господарську діяльність у сфері роздрібної торгівлі технічно складними побутовими товарами та електронними пристроями через магазин «SMART» за адресою: м. Київ, вул. Андрія Малишка, 2. 
На підставі наказу Головного управління ДПС у м. Києві від 08.03.2024 № 1415-п, посадовими особами контролюючого органу проведено фактичну перевірку господарської одиниці позивача. 
За результатами перевірки складено акт фактичної перевірки від 02.04.2024 № 27734/26/15/07/2909110090, яким встановлено проведення розрахункової операції з продажу навушників вартістю 999,00 грн без застосування програмного реєстратора розрахункових операцій та без видачі розрахункового документа встановленої форми, а також встановлено порушення порядку ведення обліку товарних запасів із виявленням необлікованих товарів на загальну суму 248 615,00 грн. 
На підставі зазначеного акта контролюючим органом прийняті податкові повідомлення-рішення від 09.05.2024 № 0386270707 та № 0386260707, а також у подальшому сформовано податкову вимогу від 22.08.2024 № 0017775-1306-2615 та прийнято рішення про опис майна у податкову заставу № 0017775-1306-2615. 
Не погоджуючись із вказаними податковими повідомленнями -рішеннями, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України).
Згідно з пунктом 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
Пунктом 75.1.3 статті 75 ПК України встановлено, що фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Отже, під час фактичної перевірки посадові особи контролюючого органу можуть перевірити будь-яке із визначених підпунктом 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України питань незалежно від того, що стало причиною для її проведення.
Порядок проведення фактичної перевірки визначений статтею 80 ПК України, відповідно до положень пунктів 80.1, 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи) та може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, під розписку до початку проведення такої перевірки.
Пунктами 80.5, 80.7 вказаної статті передбачено, що допуск посадових осіб контролюючих органі до проведення фактичної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу. Фактична перевірка проводиться двома і більше посадовими особами контролюючого органу у присутності посадових осіб суб`єкта господарювання або його представника та/або особи, що фактично здійснює розрахункові операції.
Порядок оформлення результатів перевірок передбачений статтею 86 ПК України.
Відповідно до пункту 86.1 статті 86 ПК України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.
Акт (довідка), складений за результатами перевірки та підписаний посадовими особами, які проводили перевірку, у строки визначені цим Кодексом, надається платнику податків або його законному представнику, який зобов`язаний його підписати.
Строк складення акта (довідки) про результати перевірки не зараховується до строку проведення перевірки, встановленого цим Кодексом (з урахуванням його продовження).
У разі незгоди платника податків з висновками акта (довідки) такий платник зобов`язаний підписати такий акт (довідку) перевірки із зауваженнями, які він має право надати разом з підписаним примірником акта (довідки) або окремо у строки, передбачені цим Кодексом.
Згідно з пунктом 86.5 статті 86 ПК України акт (довідка) про результати фактичних перевірок, визначених статтею 80 цього Кодексу, складається у двох примірниках, підписується посадовими особами контролюючих органів, які проводили перевірку, реєструється не пізніше наступного робочого дня після закінчення перевірки. Акт (довідка) про результати зазначених перевірок підписується особою, яка здійснювала розрахункові операції, платником податків та його законними представниками (у разі наявності).
Підписання акта (довідки) таких перевірок особою, яка здійснювала розрахункові операції, платником податків та/або його представниками та посадовими особами контролюючого органу, які проводили перевірку, здійснюється за місцем проведення перевірки або у приміщенні контролюючого органу.
Пунктом 86.7 статті 86 ПК України передбачено, що у разі незгоди платника податків або його представників з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки, вони мають право подати свої заперечення та/або додаткові документи в порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, до контролюючого органу, який проводив перевірку платника податків, протягом п`яти робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта (довідки).
Відповідно до положень пунктів 80.1, 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи) та може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, під розписку до початку проведення такої перевірки.
Судом встановлено, що підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень став акт фактичної перевірки від 02.04.2024 № 27734/26/15/07/2909110090, складений за результатами проведення фактичної перевірки господарської одиниці позивача.
Матеріалами справи підтверджується, що перевірка проведена на підставі наказу керівника контролюючого органу та відповідних направлень на перевірку, копії яких були пред`явлені особам, що здійснювали розрахункові операції в магазині позивача. 
Доказів недопуску до перевірки або істотних порушень процедури її проведення матеріали справи не містять. 
Оскільки фактичний допуск посадових осіб контролюючого органу до перевірки відбувся, посилання позивача на формальні недоліки наказу чи направлень не можуть бути самостійною підставою для визнання результатів перевірки незаконними.
Щодо встановленого факту проведення розрахункової операції без застосування програмного реєстратора розрахункових операцій суд зазначає таке.
Позивач не заперечує факту реалізації товару вартістю 999,00 грн та отримання коштів від покупця. 
Спір фактично зводиться до того, що позивач пояснює відсутність розрахункового документа технічним збоєм у роботі програмного забезпечення Checkbox.
Разом з тим, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту технічної несправності ПРРО саме в момент здійснення контрольної розрахункової операції матеріали справи не містять. 
Так, позивачем не надано листів адміністратора ПРРО, технічних висновків, журналів помилок, повідомлень про збій роботи програмного забезпечення або інших документів, які б підтверджували неможливість проведення розрахункової операції через ПРРО з причин, що не залежали від суб`єкта господарювання.
Самі лише посилання позивача на наявність технічних труднощів без їх належного документального підтвердження не можуть бути покладені судом в основу висновку про відсутність порушення вимог Закону України № 265/95-ВР.
Суд також відхиляє доводи позивача про провокаційний характер дій посадових осіб податкового органу, оскільки, по-перше, такі доводи не підтверджуються жодними доказами. По-друге, проведення контрольної розрахункової операції прямо передбачене законодавством як спосіб здійснення податкового контролю під час фактичних перевірок. Сам по собі факт придбання товару посадовою особою контролюючого органу не свідчить про незаконність перевірки та не спростовує встановлених нею обставин.
Щодо висновків перевірки про порушення порядку ведення обліку товарних запасів, суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 12 статті 3 Закону України № 265/95-ВР суб`єкт господарювання зобов`язаний вести облік товарних запасів та надавати контролюючим органам на початок проведення перевірки документи, що підтверджують облік та походження товарів, які знаходяться у місці продажу.
При цьому обов`язок щодо надання таких документів виникає саме на момент проведення перевірки та стосується товару, який фактично знаходиться у господарському об`єкті.
Верховний Суд у постановах від 27.12.2023 у справі № 280/1998/23 та від 07.02.2024 у справі № 280/6422/22 зазначив, що первинні документи повинні зберігатися безпосередньо у місці продажу до моменту вибуття останньої одиниці товару, а їх ненадання під час перевірки є самостійною підставою для застосування фінансових санкцій.
Судом встановлено, що контролюючим органом складено окремий опис залишків товарів, які перебували у реалізації в господарській одиниці позивача, із зазначенням найменування товарів, їх кількості та вартості. Вказаний опис товарів був наданий до суду та наявний у матеріалах справи. 
На підставі такого опису встановлено наявність необлікованих товарів на загальну суму 248 615,00 грн. Додатково до матеріалів перевірки долучено видаткові накладні, які використовувалися під час співставлення фактичних залишків товару та даних обліку. 
У своїх доводах позивач обмежився загальними твердженнями про безпідставність висновків перевірки, однак не надав суду належних та допустимих доказів ведення обліку товарних запасів у порядку, встановленому законодавством, не подав форми такого обліку та не спростував конкретні позиції товарів, наведені в описі залишків.
При цьому позивач не навів конкретних заперечень щодо найменування, кількості або вартості товарів, зазначених в описі залишків із наданням відповідних документів первинного бухгалтерського обліку, а також не подав власного альтернативного розрахунку.
Суд враховує, що обов`язок ведення обліку товарних запасів та підтвердження походження товарів покладається саме на суб`єкта господарювання. 
Зміни до п.12 ст.3 Закону №265/95-ВР (щодо встановлення обов`язку надати під час проведення перевірки документи), а також до статті 20 Закону № 265/95-ВР, які розширили дію цієї статті і на порушення, пов`язане з ненаданням до перевірки документів, які підтверджують облік товарів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті), внесені Законом України від 20 вересня 2019 року № 128-IX «Про внесення змін до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" та інших законів України щодо детінізації розрахунків у сфері торгівлі та послуг» і набрали чинності 01 серпня 2020 року. 
Відповідно до змін, що внесені до Закону № 265/95-ВР Законом №№ 1914-IX від 30.11.2021 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень» та набрали чинності з 01.01.2022 року до п.12 ст.3 Закону № 265/95-ВР внесені зміни: «вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів, здійснювати продаж лише тих товарів, що відображені в такому обліку. 
Порядок та форма обліку товарних запасів для фізичних осіб - підприємців, у тому числі платників єдиного податку, встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. 
При цьому суб`єкт господарювання зобов`язаний надати контролюючим органам на початок проведення перевірки документи (у паперовій або електронній формі), що підтверджують облік та походження товарних запасів (зокрема, але не виключно, документи щодо інвентаризації товарних запасів, документи про отримання товарів від інших суб`єктів господарювання та/або документи на внутрішнє переміщення товарів), які на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті). 
Такі вимоги не поширюються на фізичних осіб - підприємців, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість (крім тих, які провадять діяльність з реалізації технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, а також лікарських засобів та виробів медичного призначення, ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння)".
Таким чином, законодавець чітко визначив, що документи, що підтверджують облік та походження товарних запасів, зокрема, але не виключно, документи щодо інвентаризації товарних запасів, документи про отримання товарів від інших суб`єктів господарювання та/або документи на внутрішнє переміщення товарів), які на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті) мають бути надані на початок проведення перевірки.
У постановах від 27 грудня 2023 року у справі № 280/1998/23, від 11 січня 2024 року у справі №420/12275/22 Верховний Суд звертав увагу, що стаття 20 Закону № 265/95-ВР у редакції до 01 серпня 2020 року передбачала відповідальність суб`єктів господарювання за здійснення реалізації товарів, які не обліковані у встановленому порядку. 
Тобто, підставою для притягнення до відповідальності згідно із нормою у зазначеній редакції могло бути лише встановлення факту реалізації товару, який не був облікований належним чином. 
Водночас, за змістом статті 20 Закону № 265/95-ВР у редакції, чинній з 01 серпня 2020 року, суб`єкт господарювання несе відповідальність за здійснення реалізації товарів, які не обліковані у встановленому порядку, та/або не надання документів, які підтверджують облік товарів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті). 
Отже, не надання до перевірки документів, які підтверджують облік товарів, що знаходяться у місці продажу, є самостійною підставою для застосування штрафної санкції на підставі статті 20 Закону №265/95-ВР.
Також у постанові від 27 грудня 2023 року у справі № 280/1998/23 Верховний Суд виснував, що ключовим елементом норми пункту 12 статті 3 Закону № 265/95-ВР (щодо обов`язку суб`єкта господарювання надати облікові документи) та статті 20 цього Закону (щодо відповідальності за ненадання таких документів) є словосполучення «товарні запаси, які на момент перевірки знаходяться у місці продажу», яке міститься у кожній з цих норм.
Отже, згідно з нормами пункту 12 статті 3 Закону № 265/95-ВР платник податків зобов`язаний надати облікові документи лише щодо товарів, які безпосередньо на момент перевірки знаходились у місці продажу, а не за весь період, що охоплений перевіркою.
Враховуючи зазначене, Верховний Суд в постанові від 07.02.2024 року у справі №280/6422/22 вказав, що «первинні документи на товари мають зберігатися в місці продажу (господарському об`єкті) до моменту вибуття (реалізації, списання тощо) останньої одиниці товару, відображеної в таких первинних документах».
При цьому приєднання позивачем до матеріалів позовної заяви Форми ведення обліку товарних запасів фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 не приймається судом до уваги, оскільки позивачем не було надано доказів пред`явлення цього документа посадовим особам податкового органу під час проведення перевірки, а також в ході судового розгляду не доведено суду, що такий документ існував та був створений до проведення перевірки. 
Суд також надає оцінку доводам позивача щодо преюдиційного значення постанови Дніпровського районного суду міста Києва у справі №755/6781/24, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення було закрито у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.
Зазначені доводи суд до уваги не приймає з огляду на таке.
Відповідно до частини шостої статті 78 КАС України обов`язковими для адміністративного суду є лише висновки суду щодо того, чи мали місце певні дії (бездіяльність) та чи вчинені вони конкретною особою, викладені у вироку суду в кримінальному провадженні, ухвалі про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанові суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили.
Разом із тим преюдиційне значення мають виключно фактичні обставини, встановлені відповідним судовим рішенням, а не правові висновки суду щодо оцінки доказів чи застосування норм права.
Крім того, предметом розгляду у справі про адміністративне правопорушення було питання наявності підстав для притягнення особи до адміністративної відповідальності, тоді як предметом розгляду цієї справи є правомірність прийняття контролюючим органом податкових повідомлень-рішень, податкової вимоги та рішення про опис майна у податкову заставу за результатами здійснення податкового контролю.
Таким чином, склад правопорушення, необхідний для притягнення особи до адміністративної відповідальності, та підстави застосування фінансових санкцій у сфері податкових правовідносин є різними юридичними категоріями, що мають відмінний предмет доказування, різні стандарти оцінки доказів та різні правові наслідки.
Сам по собі факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення не свідчить про незаконність акта фактичної перевірки та не спростовує встановлені під час перевірки обставини, які стали підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.
Більше того, із змісту постанови суду вбачається, що провадження було закрито у зв`язку з недоведеністю складу адміністративного правопорушення та недоліками доказової бази у межах провадження про адміністративне правопорушення, а не у зв`язку зі встановленням факту відсутності порушень податкового законодавства з боку позивача.
Отже, зазначена постанова не спростовує правомірності висновків акта фактичної перевірки.
За наведених обставин суд дійшов висновку, що відповідачем доведено правомірність висновків акта фактичної перевірки та прийнятих на його підставі податкових повідомлень-рішень, тоді як позивачем не надано належних, достатніх та переконливих доказів, які б спростовували встановлені перевіркою порушення.
Оскільки податкова вимога від 22.08.2024 № 0017775-1306-2615 та рішення про опис майна у податкову заставу № 0017775-1306-2615 є похідними від узгоджених контролюючим органом грошових зобов`язань, підстав для їх скасування суд також не вбачає.
З огляду на викладене суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Згідно із частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що спірні рішення відповідають критеріям, які встановлені частиною 2 статті 2 КАС України. 
Відтак адміністративний позов не підлягає задоволенню. 
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Оскільки адміністративний позов не підлягає до задоволення, то відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат. 
Керуючись статтями 77, 90, 139, 241-247, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 23 червня 2026 р.