ОКРЕМА ДУМКА
судді М. В. Мазура до постанови Великої Палати від 04 червня 2026 року у справі № 990/38/26
«Строк позовної давності може вплинути на право доступу до суду по суті, якщо він перешкоджає учаснику судового розгляду скористатися доступним засобом правового захисту»
«Mizzi проти Мalta», № 26111/02 , 12 січня 2006 року 
«Суд вважає, що жорстке застосування строку позовної давності, яке не враховує конкретні обставини справи, у цьому випадку перешкодило заявникам скористатися засобом правового захисту, який був їм в принципі доступний»
«Stagno v. Belgium», № 1062/07, 07 липня 2009 року
1. У цій справі ОСОБА_1 звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний адміністративний суд) як суду першої інстанції з позовом до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП), у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення ВРП від 13 листопада 2025 року № 2439/0/15-25 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Зарічненського районного суду Рівненської області у зв`язку з поданням заяви про відставку» в частині незарахування їй до стажу роботи на посаді судді стажу (досвіду) професійної діяльності з 20 березня 1994 року до 21 червня 1995 року (1 рік 3 місяці 2 дні), а також зобов`язати ВРП прийняти рішення про зарахування цього стажу та визначити загальний стаж роботи. 
2. Водночас позивач заявила клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду, обґрунтовуючи його тим, що про зміст спірного рішення дізналася лише 04 грудня 2025 року, протягом тридцятиденного строку оскарження двічі перебувала на стаціонарному лікуванні (з 10 по 16 грудня 2025 року та з 22 грудня 2025 року по 05 січня 2026 року), а також безпосередньо після виписки звернулася до ВРП із заявою від 10 січня 2026 року з метою врегулювання спору, відповідь на який отримала лише 24 січня 2026 року.
3. Касаційний адміністративний суд своєю ухвалою від 02 березня 2026 року відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до суду, а позовну заяву повернув позивачеві на підставі частини другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Суд першої інстанції виходив із того, що строк звернення до суду закінчився 05 січня 2026 року, тоді як позов був поданий лише 27 січня 2026 року. Наведені позивачем причини пропуску строку суд визнав неповажними, оскільки лікування було нетривалим та з перервами, а звернення до ВРП у досудовому порядку не є обов`язковим за законом.
4. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а зазначену вище ухвалу - без змін. 
5. Разом з тим, Велика Палата зауважила про помилковість висновку суду першої інстанції, відповідно до якого граничним строком подання позовної заяви була дата 05 січня 2026 року. Велика Палата зазначила, що «строк звернення до суду із цим позовом розпочався з дня ухвалення рішення ВРП, відповідно закінчився 15 грудня 2025 року (з урахуванням вихідних). Позовна заява подана до суду засобами поштового зв`язку 27 січня 2026 року, тобто із пропуском строку на 43 дні».
6.  Я не можу погодитися з висновком більшості суддів Великої Палати Верховного Суду щодо відсутності об`єктивно непереборних обставин, які б заважали позивачеві звернутися до суду у встановлений законом строк, виходячи з таких мотивів.
7. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що «строки позовної давності служать кільком важливим цілям, а саме: гарантувати правову визначеність шляхом встановлення межі для позовів, захистити потенційних відповідачів від прострочених позовів, які може бути важко оскаржити, та запобігти несправедливості, яка може виникнути, якщо суди будуть покликані виносити рішення щодо подій, що відбулися далеко в минулому, на основі доказів, на які більше не можна покладатися та які були неповними через плин часу («Stubbings та інші проти Сполученого Королівства», рішення від 24 вересня 1996 року, Reports of Judgments and Decisions 1996-IV, pp. 1502-1503, § 51; Vo проти Франції [GC], № 53924/00, § 92). 
8. У справі «Мельник проти України»(Melnyk v. Ukraine, № 23436/03, від 28 березня 2006 року) ЄСПЛ зазначив, що «Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту... Суд підкреслює, що оскільки питання стосується принципу юридичної визначеності, це піднімає не лише проблему трактування правових норм у звичайному сенсі, а також і проблему недоцільного формулювання процесуальних вимог, яке може перешкоджати розгляду позову щодо суті, тим самим спричиняючи порушення права на ефективний судовий захист».
9. За нормами статті 35 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» строк оскарження становить тридцять днів, тобто останнім днем для звернення до суду (з урахуванням святкових та вихідних днів) було 15 грудня 2025 року. Проте копію оскаржуваного рішення позивач отримала під розписку лише 04 грудня 2025 року - тобто майже через три тижні після його ухвалення відповідачем.
10. У зв`язку з цим необхідно наголосити на очевидному факті: без наявності повного тексту рішення ВРП, який містить докладне мотивування та посилання на норми закону, позивачка фактично була позбавлена можливості підготувати якісну, обґрунтовану та належним чином аргументовану позовну заяву. Таким чином, реальна можливість розпочати підготовку позову у ОСОБА_1 виникла лише 04 грудня 2025 року.
11. Однак, починаючи з 10 грудня 2025 року позивачка перебувала у стані, який об`єктивно ускладнював підготовку позовної заяви та її подання. Зокрема, вона перебувала на стаціонарному лікуванні з 10 по 16 грудня 2025 року (7 днів), а також з 22 грудня 2025 року до 05 січня 2026 року (15 днів). Крім того, у проміжку між госпіталізаціями (з 17 по 21 грудня 2025 року) ОСОБА_1 проходила амбулаторне лікування у зв`язку з травмуванням ока, що підтверджено консультаційним висновком спеціаліста.
12. Тобто, із передбачених законом 30 днів для оскарження рішення позивачка фактично мала 11 днів для підготовки позовної заяви, однак через перебування на лікуванні, цей строк скоротився до 6 днів. Цілком логічно, що за таких умов вимагати від особи підготовки якісного адміністративного позову протягом такого строку, є очевидним проявом надмірного формалізму, який нівелює саму суть права на судовий захист.
13. Окрім цього, варто зазначити, що одразу після виписки з лікарні позивач 10 січня 2026 року звернулася до відповідача (ВРП) із заявою про врегулювання питання щодо зарахування спірного стажу, відповідь на яку отримала засобами поштового зв`язку лише 24 січня 2026 року. І вже за три дні після цього - 27 січня 2026 року - позовна заява була здана на пошту.
14. Такі дії позивачки вказують на її активну, добросовісну процесуальну поведінку та відсутність безпідставного зволікання. 
15. Що стосується заяви про врегулювання питання про зарахування спірного стажу, з якою позивачка зверталась до ВРП, то дійсно, процедура досудового врегулювання у цій категорії справ не є обов`язковою, однак намагання вирішити спір безпосередньо з органом, який ухвалив рішення, свідчить про намір позивачки врегулювати конфлікт у найбільш швидкий спосіб, а не про пасивне ставлення до своїх прав.
16. Враховуючи наведені обставини, поновлення позивачці строку звернення до суду жодним чином не порушило б принцип юридичної визначеності, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 варто було задовольнити та скасувати ухвалу Касаційного адміністративного суду від 02 березня 2026 року з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, визнавши причини пропуску строку звернення до суду поважними.

Суддя М. В. Мазур