441/1790/22 2/441/11/2026	

Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
02 липня 2026 року Городоцький районний суд Львівської області в складі:
головуючого судді Перетятько О.В.,
за участі секретарів судового засідання Лихоносової Д.В., Сороки М.В.,
позивачки ОСОБА_1 ,
представника позивачки Гриньо М.І.,
відповідача ОСОБА_2 ,
представників відповідачів ОСОБА_3 , Буряк А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Городку Львівської області цивільну справу за позовом представника ОСОБА_1 - адвоката Гриньо Михайла Івановича до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , Виконавчого комітету Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області про визнання незаконним і скасування рішення, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, -
в с т а н о в и в :
представник ОСОБА_1 - адвокат Гриньо М.І. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та Виконавчого комітету Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області, у якому просив: визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області № 118 від 16 липня 2009 року «Про оформлення свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_2 »; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно - житловий будинок по АДРЕСА_1 , серії САС № 355268 від 25 вересня 2009 року, видане на ім`я ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір дарування житлового будинку та земельної ділянки від 14 липня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Львівської області Марців І.В. та зареєстрований за № 1275; скасувати рішення приватного нотаріуса Марців І.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 22854773 від 14 липня 2015 року.
Позовні вимоги мотивовано тим, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 17 березня 2000 року після смерті ОСОБА_5 спадкоємцями майна, а саме житлового будинку АДРЕСА_2 стали ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . Позивачці перейшло 50/100 частин житлового будинку та земельної ділянки, ОСОБА_2 - 40/100 частин, ОСОБА_6 - 5/100 частин, а приміщення 1-9 і 1-10, а також 5/100 частин земельної ділянки, залишено у спільному користуванні.
На думку позивачки, без реального поділу житлового будинку між співвласниками та без припинення права спільної часткової власності виконавчий комітет Суховільської сільської ради прийняв рішення № 118 від 16 липня 2009 року, на підставі якого ОСОБА_2 було оформлено право власності на житловий будинок АДРЕСА_3 як на окремий об`єкт нерухомості. Позивачка вважає, що таке рішення порушує її право спільної часткової власності, оскільки житловий будинок АДРЕСА_3 фактично є частиною житлового будинку АДРЕСА_1 , співвласником якого вона є. Також позивачка посилалася на те, що внаслідок незаконного, на її думку, оформлення права власності за ОСОБА_2 останній 14 липня 2015 року подарував ОСОБА_4 житловий будинок АДРЕСА_3 та земельну ділянку, а приватний нотаріус здійснила державну реєстрацію права власності за обдарованою. Вважає, що договір дарування є похідним від незаконного оформлення права власності на будинок АДРЕСА_3 , а тому підлягає визнанню недійсним, а державна реєстрація права власності - скасуванню.
Ухвалою судді Городоцького районного суду Львівської області Українця П.Ф. від 19 грудня 2022 року провадження у справі відкрито та призначено підготовче судове засідання.
Згідно з рішенням зборів суддів Городоцького районного суду Львівської області від 27 квітня 2023 року №2 та у зв`язку із звільненням ОСОБА_7 з посади судді Городоцького районного суду Львівської області у зв`язку з поданням заяви про відставку, справу 08 травня 2023 відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями передано на розгляд судді Перетятько О.В.
Ухвалою судді від 16 червня 2023 року справу прийнято до провадження та продовжено її розгляд за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження, а 25 липня 2023 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.
Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8 в суді позов підтримали повністю. Пояснили, що позивачка є власницею 50/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , однак без її згоди та без належного поділу майна в натурі відповідачу ОСОБА_2 було оформлено право власності на окремий житловий будинок АДРЕСА_3 . Вказували, що оскаржуване рішення виконавчого комітету прийняте з порушенням вимог цивільного законодавства, а подальше відчуження будинку за договором дарування порушує право позивачки як співвласниці майна. Просили позов задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_9 в судовому засіданні позов заперечили. Пояснили, що житловий будинок по АДРЕСА_1 фактично був поділений між членами сім`ї та використовувався ними окремо, кожен користувався конкретними приміщеннями, що було відображено у правовстановлюючих документах та технічній документації. Зазначили, що оскаржуване рішення виконкому не припинило і не змінило права власності позивачки на належні їй 50/100 частин майна, а лише оформило за ОСОБА_2 право на належну йому частину як на окремий об`єкт із присвоєнням адреси № 3-А. Також вказували, що позивачка не довела порушення її права, не надала доказів того, що подарований ОСОБА_4 будинок або земельна ділянка належать їй чи включають належні їй приміщення, а обраний спосіб захисту не відповідає характеру спірних правовідносин. Просили у позові відмовити.
Відповідачка ОСОБА_4 у поданому відзиві, а її представник ОСОБА_3 в суді позов заперечили. Зазначили, що договір дарування від 14 липня 2015 року укладено між належним власником майна та обдарованою, на момент його укладення право власності дарувальника було зареєстроване, а тому правових підстав для визнання договору недійсним немає. Також посилалися на те, що свідоцтво про право власності є правопосвідчувальним документом, а не правочином, а тому саме по собі не може визнаватися недійсним з підстав, передбачених для недійсності правочинів. Крім цього, вказували на пропуск позивачкою строку позовної давності, між тим, просили у задоволенні позову відмовити за безпідставністю вимог.
Представник відповідача Виконавчого комітету Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області - сільський голова Гутник В.С. у заяві від 11 травня 2026 року просив про розгляд справи за відсутності представника сільської ради, при вирішенні спору покладається на розсуд суду.
Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи та надані докази, оцінивши їх у сукупності, дійшов такого висновку.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. За змістом статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до статей 77, 78, 79, 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням порядку, встановленого законом; достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, що входять до предмета доказування.
Згідно зі статтями 263-265 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні, з наведенням мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу сторін, що має істотне значення для вирішення спору.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права або інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права, характеру його порушення та забезпечувати ефективне поновлення такого права.
Суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18, від 11 вересня 2018 року В справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18 та від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, а право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За змістом статей 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно зі статтями 355, 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності, а спільна власність із визначенням часток кожного із співвласників є спільною частковою власністю. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Відповідно до статей 364, 367 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, а майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними або в установленому законом порядку.
Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація не є самостійною підставою набуття права власності, а лише підтверджує вже набуте особою речове право у встановленому законом порядку.
Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 17 березня 2000 року, відповідно до якого ОСОБА_1 перейшло 50/100 частин земельної ділянки та 50/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , із зазначенням конкретних приміщень, які відносяться до її частки. ОСОБА_2 перейшло 40/100 частин зазначеного майна, а ОСОБА_6 - 5/100 частин.
З матеріалів справи також убачається, що право позивачки на 50/100 частин житлового будинку було зареєстроване на підставі реєстраційного посвідчення Самбірського МБТІ від 04 серпня 2000 року, а в подальшому відомості про право позивачки на частку у нерухомому майні були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Оскаржуваним рішенням виконавчого комітету Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області № 118 від 16 липня 2009 року було вирішено оформити право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .
На підставі цього рішення 25 вересня 2009 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 .
14 липня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, що посвідчений приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Львівської області Марців І.В. та зареєстрований за № 1275.
Зі змісту договору вбачається, що предметом дарування був житловий будинок АДРЕСА_3 з належними до нього господарськими будівлями і спорудами та земельна ділянка площею 0, 1000 га, кадастровий номер 4620987700:12:015:0097.
Вирішуючи питання про наявність підстав для скасування рішення виконавчого комітету Суховільської сільської ради № 118 від 16 липня 2009 року, суд виходить із того, що саме по собі незадоволення позивачки наслідками оформлення права власності за іншим співвласником не є достатньою підставою для скасування рішення органу місцевого самоврядування. Позивачка повинна була довести, що оскаржуваним рішенням безпосередньо порушено її право власності або інший охоронюваний законом інтерес.
Надані суду докази підтверджують, що позивачка була та залишається власницею 50/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . 
Доказів припинення її права власності, зменшення її частки, вилучення у неї конкретних приміщень або внесення змін до її правовстановлюючих документів саме внаслідок прийняття рішення виконавчого комітету № 118 суду не надано.
Позивачка посилається на те, що житловий будинок АДРЕСА_4 , однак належних і допустимих доказів того, що до складу будинку АДРЕСА_3 увійшли саме ті приміщення, які за спадковими документами віднесені до частки позивачки, суду не подано. Досліджені судом правовстановлюючі та технічні документи, навпаки, свідчать про існування окремо визначених приміщень та окремого фактичного користування ними. 
Будь-яких висновків експерта, технічного висновку чи інших доказів, які б підтверджували тотожність спірного будинку АДРЕСА_3 з належною позивачці часткою або накладення цих об`єктів один на одного, матеріали справи не містять.
Відповідно до підпункту 10 пункту «б» статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» (у редакції, чинній на момент винесення оспорюваного рішення) до делегованих Виконкому повноважень віднесено, зокрема, облік та реєстрацію відповідно до закону об`єктів нерухомого майна незалежно від форм власності.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» (в редакції, чинній на час винесення рішення та оформлення свідоцтва про право власності на будинок за відповідачем ОСОБА_2 ), підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є: інші акти органів державної влади або органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом.
За таких обставин суд не вбачає достатніх підстав для висновку, що рішення виконавчого комітету Суховільської сільської ради № 118 від 16 липня 2009 року є незаконним саме з тих підстав, які наведені позивачкою, або що цим рішенням безпосередньо порушено її право власності.
Вимога про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 25 вересня 2009 року також не підлягає задоволенню. 
Свідоцтво про право власності є документом, який посвідчує оформлене право, але саме по собі не є правочином у розумінні статей 202, 203, 215 ЦК України, тому до нього не можуть застосовуватися підстави недійсності правочину. 
Скасування такого документа може бути наслідком доведення незаконності набуття або оформлення відповідного речового права, однак таких обставин у цій справі судом не встановлено.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання у момент його вчинення стороною вимог, встановлених статтею 203 цього Кодексу.
Оцінюючи вимогу про визнання недійсним договору дарування від 14 липня 2015 року, суд враховує положення статей 203, 215, 717 ЦК України, згідно з якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства та інтересам держави і суспільства, а за договором дарування одна сторона передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні майно у власність безоплатно. 
На момент укладення договору дарування право власності дарувальника ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_3 було зареєстроване у встановленому законом порядку. 
Доказів недодержання сторонами вимог статті 203 ЦК України у момент укладення цього договору позивачкою не подано.
Сам факт оспорювання позивачкою рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності не свідчить про недійсність договору дарування. Позивачка не є стороною цього договору, а тому повинна була довести, яким саме чином цей договір порушує її речове право. Таких доказів суду не надано, зокрема не доведено, що предметом договору дарування були належні позивачці приміщення або її частка у праві власності.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, що викладена, зокрема, у постанові від 17 квітня 2019 року в справі № 916/641/18 та постанові від 10 квітня 2018 року в справі № 927/849/17 свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином.
Свідоцтво видається на підтвердження існування певного права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчувальний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Чинність документа, в даному випадку свідоцтва, є показником, який характеризує його юридичну силу, тобто якщо правова підстава (правочин), у зв`язку з якою був виданий документ, визнана недійсною, то такий правочин не породжує у його сторін прав, а відтак свідоцтво, як посвідчувальний документ, втрачає свою юридичну силу, і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє. 
Оскільки суд не встановив незаконності набуття ОСОБА_2 права власності на спірний об`єкт, а також не встановив підстав недійсності договору дарування, похідна вимога про скасування рішення приватного нотаріуса Марців І.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 22854773 від 14 липня 2015 року, також не підлягає задоволенню.
Саме по собі скасування реєстраційної дії не може замінювати доведення незаконності набуття речового права або недійсності правочину, на підставі якого таке право зареєстровано.
Суд також бере до уваги доводи відповідачів про пропуск позивачкою строку позовної давності. Відповідно до статей 256, 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. 
За змістом статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.
З матеріалів справи вбачається, що спірне право власності на житловий будинок АДРЕСА_3 було оформлено у 2009 році, договір дарування укладено у 2015 році, а позивачка звернулася до суду з цим позовом у 2022 році.
При цьому, суд враховує наявний у сторін попередній спір стосовно нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , однак вирішення питання про позовну давність не змінює висновку суду про недоведеність порушення права позивачки по суті заявлених вимог.
Водночас, вирішуючи спір, суд насамперед виходить із того, що позивачкою не доведено факту порушення її права власності оскаржуваними рішенням, свідоцтвом, договором дарування та державною реєстрацією. За відсутності доведеного порушення права позов не підлягає задоволенню по суті, незалежно від доводів щодо позовної давності.
З огляду на викладене, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, недоведеними та задоволенню не підлягають.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати розподіляються між сторонами пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позивачка на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, а у задоволенні позову слід відмовити повністю, підстав для покладення судових витрат на відповідачів немає й такі судові витрати підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому законом.
Керуючись статтями 2, 4, 5, 12, 13, 48, 49, 51, 76-81, 89, 95, 133, 141, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, статтею 41 Конституції України, статтями 15, 16, 202-204, 215, 256, 257, 261, 267, 316, 317, 319, 321, 328, 355, 356, 358, 364, 367, 717 ЦК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд, -
у х в а л и в :
у позові представника ОСОБА_1 - адвоката Гриньо Михайла Івановича до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , Виконавчого комітету Зимноводівської сільської ради Львівського району Львівської області про визнання незаконним і скасування рішення, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно - відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Головуючий суддя Перетятько О.В.