ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2026 року
м. Київ
справа №214/7912/18
провадження № 51-4148км25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
головуючого	ОСОБА_1 ,	
суддів	ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 	
за участю: секретаря судового засідання захисника засудженого прокурора	 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_7 ,	
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя Кривого Рогу Дніпропетровської області,
на вирок Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 лютого 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2025 року.
Обставини справи

1. Оскарженим вироком ОСОБА_6 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за частиною 1 статті 121 Кримінального кодексу України (КК) - на строк 6 років, за частиною 1 статті 115 КК - на строк 8 років, а за сукупністю злочинів остаточно- на строк 8 років.
2. Суд визнав доведеним, що у вечірній час 02 жовтня 2018 року в гральному закладі ТОВ «Лото Золото» на пр. Гагаріна, 17 в м. Кривому Розі у засудженого виник конфлікт з ОСОБА_8 , після якого останній залишив заклад. Невдовзі він повернувся разом ОСОБА_9 , викликав ОСОБА_6 на вулицю, де вони продовжили сварку. Приблизно о 22:10 засуджений з мотивів особистої неприязні ножем завдав не менше двох ударів ОСОБА_9 в шию та одного удару в плече, а також два удари ОСОБА_8 в ліву частину грудної клітки та один в стегно. Внаслідок поранень ОСОБА_9 помер на місці події, а ОСОБА_8 отримав тяжких тілесних ушкоджень.
3. Апеляційний суд оскарженою ухвалою залишив вирок без змін.
Вимоги і доводи касаційних скарг 
4. Захисник, посилаючись на пункт 2 частини 1 статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), просить скасувати оскаржені рішення і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
5. Захист стверджує, що суди не забезпечили повноти розгляду і постановили рішення при недоведеності поза розумним сумнівом винуватості засудженого в інкримінованих злочинах.
6. Доводи захисту ґрунтуються на таких тезах:
засуджений оборонявся від нападу потерпілих, тому його дії слід кваліфікувати за статтями 124 та 118 КК;
в конфлікті на стороні потерпілих брала участь ще одна невстановлена особа;
ініціатором конфлікту був саме потерпілий ОСОБА_8 ;
стороною обвинувачення не було вжито заходів щодо допиту у судовому засіданні свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ;
експертиза ушкоджень у ОСОБА_6 проведена через два місяці після події, що не дозволяло виявити всі заподіяні йому тілесні ушкодження: 
експертиза ножа є неналежним доказом, оскільки в експертну установу конверт, в якому знаходився ніж, було доставлено розпакованим.
7. На думку сторони захисту, апеляційний суд належним чином не мотивував своє рішення, тому його ухвала не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Позиції учасників касаційного розгляду 

8. Захисник та засуджений у судовому засіданні підтримали доводи касаційної скарги, а прокурор заперечила проти її задоволення та просила залишити оскаржені рішення без зміни.
9. Іншим учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило. 
Оцінка Суду

10. Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи сторін, Суд дійшов висновку, що подана скарга підлягає частковому задоволенню.
11. Частиною 2 статті 433 КПК передбачено, що касаційна інстанція переглядає рішення судів попередніх інстанцій у межах касаційної скарги. Згідно з частиною 2 статті 438 КПК при вирішенні питання про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення Суд керується статтями 412-414 КПК. Проте за наявності відповідних доводів сторони кримінального провадження Суд здійснює перевірку того, чи додержалися суди процесуальної вимоги доведеності винуватості поза розумним сумнівом.[1]
12. Згідно зі статтею 17 КПК та усталеною практикою Верховного Суду обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і має бути результатом доведення винуватості поза розумним сумнівом. Цей стандарт вимагає, щоб сукупність доказів виключала будь-яке інше розумне пояснення події, крім запропонованого обвинуваченням.
13. Сторона обвинувачення має довести поза розумним сумнівом кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону.
14. Обов`язок всебічного й неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що аби визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, які стосуються події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити поза увагою ту частину доказів і встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
15. З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.
16. З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, установленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна й безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.[2]
17. Доводи касаційної скарги сторони захисту зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не врахували, що засуджений перебував у стані оборони від суспільно небезпечного посягання з боку потерпілих, а тому дали неправильну правову оцінку його діям.
18. Отже, для правильної кваліфікації дій засудженого основним питанням у цій справі є визначення, чи перебував він у стані оборони під час завдання ним ударів ножем.
19. Відповідно до частини 1 статті 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.
20. У разі умисного позбавленням життя особи або спричинення тяжкої шкоди її здоров`ю для правильного визначення, чи діяла особа в стані оборони та чи залишалися її дії в межах необхідності для оборони або перевищили ці межі, суд має оцінити наявність чи відсутність суспільно небезпечного посягання і, в разі його наявності, - оцінити відповідність захисту небезпечності посягання. 
21. Під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій засуджений стверджував, що безпосередньою причиною його дій стало суспільно небезпечне посягання з боку потерпілих, пов`язане з побиттям та погрозою вдатися до ще більш небезпечного насильства.
22. Суд нагадує, що визначення того, чи особа перебувала у стані необхідної оборони в кожному конкретному випадку повинно оцінюватися судом із врахуванням всіх обставин вчиненого кримінального правопорушення, які підтверджені належними та допустимими доказами. 
23. Зі встановлених судами обставин справи видно, що в гральному закладі приблизно за годину до фатальної події, між засудженим та ОСОБА_8 мав місце конфлікт, в ході якого вони почали боротися, але їх розняли, після чого ОСОБА_8 залишив заклад.
24. О 22:11 ОСОБА_8 повернувся до закладу зі своїм братом ОСОБА_9 і вони викликали засудженого назовні.
25. Щодо обставин застосування насильства безпосередньо на вулиці, то сторона захисту стверджувала про його раптовість і інтенсивність, що має істотне значення при вирішенні питання про стан оборони. Відповідно до досліджених судами доказів, зокрема показань свідка ОСОБА_12 , як тільки засуджений вийшов назовні, вхідні двері почали «ходити ходирем», і свідок ОСОБА_13 не зміг відчинити двері, оскільки вони були заблоковані ззовні. Суди встановили, що між моментом, коли ОСОБА_8 покликав засудженого вийти надвір, і моментом, коли ОСОБА_6 забіг назад до закладу вже після події, минула лише одна хвилина (між 22:29 і 22:30). Таким чином, увесь конфлікт тривав менше, ніж хвилину.
26. Такі хронологічні рамки узгоджуються з версією захисту про раптове та інтенсивне застосування насильства потерпілими. Вони спростовують версію обвинувачення про поступову еволюцію конфлікту від сварки до бійки, адже для такого поступового розвитку учасники події не мали достатнього часу. У будь-якому разі Суд вважає, що сторона обвинувачення не спростувала поза розумним сумнівом твердження сторони захисту про раптовість та інтенсивність нападу.
27. Засуджений у судах першої та апеляційної інстанцій також стверджував, що ОСОБА_9 завдавав йому ударів гумовим молотком для укладки плитки, а ОСОБА_8 накинув на шию мотузку та душив його. Суди нижчих інстанцій не визнали ці свідчення такими, що підтверджуються наявними доказами. Суд погоджується з тим, що досудове розслідування мало суттєві вади, які обмежили спроможність сторони захисту довести ці обставини. Менше з тим суди навели переконливі контраргументи, які піддають обґрунтованому сумніву реальність згаданих деталей (зокрема фрагментарність сприйняття подій свідком ОСОБА_13 через вузьку щілину дверей та появу згадки про мотузку лише на пізніх стадіях процесу). 
28. Суд не бачить підстав ставити ці висновки судів у цьому аспекті справи під сумнів, тому виходить із фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій.
29. Суди, навіть відхиливши версію про молоток і мотузку, визнали, що висновок судово-медичного експерта № 1805 від 27 листопада 2018 року зафіксував у засудженого садна обличчя, грудної клітки та нижніх кінцівок, які виникли від ударної дії тупого твердого предмета. Сам факт наявності цих ушкоджень беззаперечно свідчить, що ОСОБА_6 піддався насильству з боку потерпілих, які створили чисельну перевагу і вчинили напад.
30. Суди попередніх інстанцій відхилили позицію сторони захисту щодо перебування в стані оборони, оскільки вважали, що засуджений мав намір не захиститися від нападу потерпілих, а вчинити розправу над ними. Цей висновок вони мотивували зіставленням наслідків, вказавши, що зафіксовані у ОСОБА_6 легкі травми неспівмірні зі смертельними пораненнями ОСОБА_9 та тяжкими ушкодженнями ОСОБА_8 . Також суди послалися на умисний характер його дій, який підтверджується неодноразовим завданням ударів ножем.
31. Суд вважає таку логіку помилковою. Наявність умислу на спричинення шкоди особі, що посягає, у тому числі умислу на її вбивство, не виключає перебування у стані оборони. Злочини, які передбачають статті 118 та 124 КК, за своєю природою є виключно умисними,[3] де головним спонукальним мотивом виступає саме захист від суспільно небезпечного посягання. Тому саме лише посилання на умисел та кількість ударів не спростовує позицію щодо перебування в стані оборони.
32. З використаних у статті 36 КК України термінів «посягання» та «відвернення посягання» випливає, що стан оборони виникає в момент створення реальної загрози заподіяння шкоди[4], коли посягання ще не завершилося. Більше того, завершене посягання часто позбавляє жертву будь-якої можливості чинити опір. Тому відсутність у особи, що обороняється, тяжких тілесних ушкоджень на момент застосування зброї не може свідчити про відсутність посягання.[5] Суд не може вимагати від людини очікування отримання тяжких наслідків як умови для виникнення права на захист.
33. Основним питанням, яке належить вирішити суду, чи були обставини такими, що давали підстави особі вважати, що на неї або іншу особу здійснюється посягання, що несе безпосередню загрозу. Для цього необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.[6]
34. Раптовий спільний напад двох агресивно налаштованих осіб у нічний час, блокування дверей за засудженим та нанесення йому ударів кулаками в область голови та тулуба створювали для ОСОБА_6 реальну й очевидну небезпеку. За таких обставин він мав законне право на оборону.
35. Отже, Суд не може погодитися з тим, що версія сторони захисту про перебування засудженого в стані оборони від протиправного посягання, спростована поза розумним сумнівом. 
36. Таким чином, суди попередніх інстанцій правильно встановили фактичні обставини справи, проте надали їм помилкову юридичну оцінку, тобто допустили неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, отже, оскаржувані судові рішення підлягають зміні в частині кваліфікації дій засудженого. 
37. Суд зазначає, що відповідно до статті 36 КК застосування для захисту засобів, що не відповідають обстановці посягання, не спростовує перебування особи у стані оборони, але виключає звільнення її від відповідальності, оскільки дає підстави для притягнення до відповідальності за перевищення меж необхідності при обороні у випадках, передбачених частиною 3 статті 36 КК.
38. Суд погоджується з тим, що за встановлених обставин події завдання численних ударів розкладним ножем у місця розташування життєво важливих органів ( ОСОБА_9 - в шию, а ОСОБА_8 - в грудну клітку ліворуч) явно перевищувало межі, необхідні для захисту в обстановці, що склалася. Заподіяна шкода у вигляді смерті одного з нападників та тяжких тілесних ушкоджень у іншого є надмірною і демонструє очевидну невідповідність засобів оборони характеру посягання.
39. Виходячи з наведеного вище, Суд вважає за необхідне змінити кваліфікацію діяння засудженого з частини 1 статті 115 КК на статтю 118 КК, з частини 1 статті 121 КК на статтю 124 КК та призначити йому покарання в межах санкцій цього закону.
40. Кримінальні правопорушення, передбачені статтями 118 та 124 КК, є нетяжкими злочинами, за які передбачено найбільш суворе покарання у виді позбавлення волі на строк до двох років.
41. Відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло 3 роки - у разі вчинення нетяжкого злочину.
42. Згідно з положеннями частини 5 статті 74 КК на підставах, передбачених статтею 49 КК, особа може бути звільнена від покарання.
43. У цьому провадженні, з дня вчинення ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, передбачених статтями 118 та 124 КК сплинув передбачений пунктом 2 частини 1 статті 49 КК строк давності, а тому його потрібно звільнити від призначеного покарання на підставі частини 5 статті 74 КК.
44. Враховуючи наведені вище висновки, Суд не вважає за необхідне розглядати решту доводів сторони захисту.
На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд 

ухвалив:
Касаційну скаргу захисника задовольнити частково.
Вирок Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 лютого 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2025 року щодо ОСОБА_6 змінити.
Перекваліфікувати діяння засудженого:
з частини 1 статті 115 КК на статтю 118 КК і призначити за цим законом покарання у виді 2 років позбавлення волі;
з частини 1 статті 121 КК на статтю 124 КК і призначити за цим законом покарання у виді 2 років позбавлення волі.
На підставі частини 1 статті 70 КК шляхом часткового складання покарань визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. 
Звільнити ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , від призначеного покарання на підставі частини 5 статті 74 КК у зв`язку із закінченням строку давності.
В решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1  ОСОБА_2 ОСОБА_3 

[1] 4 липня 2018 року, № 688/788/15-к; 23 квітня 2024 року, № 149/2842/18; 22 травня 2024 року, № 520/13315/13-к 

[2] 04 липня 2018 року, № 688/788/15-к; 08 жовтня 2019 року, № 195/1563/16-к; 21 січня 2020 року, № 754/17019/17, 16 вересня 2020 року, № 760/23459/17; 15 квітня 2026 року, № 529/1660/22 та ін.

[3] 25 січня 2023 року, № 243/9755/20, https://reyestr.court.gov.ua/Review/108686132;
2 липня 2019 року, № 524/113/15-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/82968261;
20 жовтня 2020 року, № 201/10870/16, https://reyestr.court.gov.ua/Review/92363932;
25 вересня 2025 року, № 382/1239/18, https://reyestr.court.gov.ua/Review/130644073. 

[4] Постанова Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 1 «Про судову практику у справах про необхідну оборону», пункт 2, https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/v0001700-02#Text, 06 грудня 2022 року, справа № 571/256/18, https://reyestr.court.gov.ua/Review/107748072. 

[5] 12 травня 2020 року, № 748/1226/18, https://reyestr.court.gov.ua/Review/89479787. 

[6] Постанова Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 1 «Про судову практику у справах про необхідну оборону», пункт 2, https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/v0001700-02#Text; 15 грудня 2020 року, № 310/9058/17, https://reyestr.court.gov.ua/Review/93749916