ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 р. 	Справа № 520/18085/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління поліції охорони в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.09.2025, головуючий суддя І інстанції: Волошин Д.А., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 18.09.25 по справі № 520/18085/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Управління поліції охорони в Харківській області   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до Управління поліції охорони в Харківській області (далі - відповідач, апелянт), в якій просив:
- визнати протиправною бездіяльність Управління поліції охорони в Харківській області щодо не проведення з ним остаточного розрахунку при звільненні;
- стягнути з Управління поліції охорони в Харківській області на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби в розмірі 61 299,78 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.09.2025 позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Управління поліції охорони в Харківській області щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнуто з Управління поліції охорони в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 46 783,38 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління поліції охорони в Харківській області судові витрати зі сплати судового збору в сумі 484,48 грн.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення ним норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, просив суд рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що на момент звільнення позивача зі служби спору про суми компенсації за невикористану відпустку між сторонами не існувало. Право на отримання позивачем компенсації виникло на підставі рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.05.2025 у справі №520/4377/25 , яка була виплачена 05.06.2025 (до моменту набрання судовим рішенням законної сили).
Апелянт вказав про неможливість застосування до спірних правовідносин норм ст.117 КЗпП України після 01.05.2022, зазначивши, що Законом України від 15.03.2022 № 2123-IX «Про внесення змін до законів України «Про Національну поліцію» та «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії воєнного стану» (який набрав чинності з 01.05.2022 ) до Закону № 580-VIII були внесені значні зміни. Зокрема, частину 1 статті 60 Закону № 580-VIII викладено в новій редакції, згідно з якою «відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції». Отже, зміни з 01.05.2022 в спеціальному законодавстві з питань проходження служби в поліції виключили можливість субсидіарного застосування норм трудового законодавства до регулювання порядку проходження служби в поліції загальних норм трудового законодавства. З цього приводу апелянт посилався на правові висновки Верховного Суду, зроблені ним у постанові від 25.05.2023 у справі 620/3663/19.
У зв`язку з наведеним, на думку апелянта, після 01.05.2022 до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України і, починаючи з 01.05.2022 у відповідача відсутній обов`язок з виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України, тому суд протиправно стягнув з відповідача середній заробіток за період з 01.05.2022 по 19.01.2023.
Апелянт вказав, що судом неправильно до спірних правовідносин застосовані норми Закону № 2352-IX та відповідна редакція статті 117 КЗпП України в частині можливості стягнення з роботодавця на користь працівника середнього заробітку за шість місяців, оскільки цей шестимісячний строк, на його думку , повинен обчислюватися з наступного дня за днем звільнення (01.03.2018), а не з дати набрання чинності Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX (19.07.2022). Цей шестимісячний строк нарахування позивачу середнього заробітку в наявних правовідносинах становить період з 01.03.2018 по 31.08.2018 і на момент набрання чинності Законом № 2352-IX (19.07.2022) вже сплив. Стягнення судом у рішенні з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період з 01.03.2018 по 19.01.2023 призводить до стягнення за 58,5 місяців, а не за 6 місяців, що суперечить нормам статті 117 КЗпП України в редакції Закон № 2352-ІХ.
Звернув увагу, що з огляду на принцип пропорційності суд має право і обов`язок зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України як в редакції до 19.07.2022, так і після.
Апелянт зазначив, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми КЗпП України, а підлягає застосуванню спеціальні нормативно-правові акти, а саме: Закон України «Про Національну поліцію», Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260 (далі-Порядок №260).
Згідно зі складеним апелянтом розрахунком сума компенсації середнього заробітку позивачу становить : 3419,84 грн за період з 01.03.2018 по 18.07.2022 та 343,89 грн за період з 19.07.2022 по 18.01.2023,а разом – 3763,73 грн.
Апелянт також вказав про помилкове відхилення судом першої інстанції клопотання відповідача про необхідність вказівки про утримання з позивача податків і зборів.
Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Апелянт надав додаткові пояснення, в яких просив врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23.
Відповідно до положень ч.1 ст. 308 , п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено обставини, які не оспорено сторонами.
ОСОБА_1 проходив службу в Управлінні поліції охорони в Харківській області та з 28.02.2018 його було звільнено зі служби в поліції за п.7 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням), що вбачається з витягу з наказу Управління поліції охорони в Харківській області від 27.02.2018 №146 о/с (а.с.10).
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.05.2025 у справі №520/4377/25, що набрало законної сили 26.06.2025 Визнано протиправною бездіяльність Управління поліції охорони в Харківській області, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2016 рік у кількості 15 діб. Зобов`язано Управління поліції охорони в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2016 рік у кількості 15 діб.
На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.05.2025 у справі № 520/4377/25 відповідач здійснив нарахування позивачу компенсації за невикористану відпустку за 15 днів в сумі 3341,25 грн, що підтверджується довідкою Управління поліції охорони в Харківській області від 12.06.2025 (а.с.12).
Компенсацію за невикористану відпустку на виконання судового рішення у справі № 520/4377/25 було перераховано на картковий рахунок позивача платіжною інструкцією відповідача від 05.06.2025 за №2896 (а.с.14).
Як вбачається із роздруківки картки для виплат позивача на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.05.2025 у справі №520/4377/25, позивачу було виплачено 2572,76 грн 05 червня 2025 року (а.с.15). 
Згідно з відповіддю відповідача на запит представника позивача від 06.06.2025, на виконання судового рішення від 26.05.2025 у справі №520/4377/25 ОСОБА_1 було здійснено нарахування компенсації за невикористану відпустку у кількості 15 діб , яку було перераховано на його картковий рахунок платіжною інструкцією від 05.06.2025 за №2896. Також повідомлено, що нарахування та виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період з 28.02.2018 по день фактичної виплати перерахованих сум грошового забезпечення рішенням суду у справі №520/4377/25 не передбачено (а.с.11).
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення з ним остаточного розрахунку при звільненні , позивач звернувся з цим позовом до суду.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції врахував правові висновки Верховного Суду у постановах від 14.03.2024 у справі № 560/6960/23, від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22 та від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, в яких зазначено, що у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій статті 117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ (далі-Закон №2352-ХІІ) так і після їх внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на 2 частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього.
Суд першої інстанції зазначив, що у цій справі період з 01.03.2018 до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.
Проте період, починаючи з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
Враховуючи принцип співмірності між розміром недоплаченої суми та розміром суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, правові висновки Верховного Суду, а також поведінку позивача (позивач після звільнення з зі служби з 28.02.2018 не вчиняв жодних дій задля нарахування йому грошової компенсації за невикористані дні відпустки майже 7 років), суд дійшов висновку, що на користь позивача (за період з 01.03.2018 по 18.07.2022) необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 2 605,38 грн.
Період стягнення з 19.07.2022 по 05.06.2025 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. Враховуючи правові висновки Верховного Суду у зазначених вище справах, суд першої інстанції врахував приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові, задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_1 за період з 19.07.2022 по 19.01.2023.
Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за цей період становить 238,80 грн х 185 днів = 44 178,00 грн. Отже, загальна сума середнього заробітку, належного за заявлений позивачем період за висновками суду першої інстанції складає 46 783,38 грн (2 605,38 грн + 44 178,00 грн).
Суд також зазначив, що не вирішує питання щодо утримання з цієї суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податків у даному випадку є обов`язком роботодавця, а не суду (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а), тому не підлягає задоволенню клопотання позивача про зазначення в резолютивній частині рішення про те, що зі стягнутої судом на користь позивача суми компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні підлягають утриманню податок на доходи фізичних осіб та військовий збір.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також , виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до приписів абзацу 1 статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Колегія суддів зазначає, що ані Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII ( далі-Закон №580-VIII), ані Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженим Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 ( далі-Порядок № 260), ані іншими підзаконними нормативними актами не врегульовано питання порушення роботодавцем строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення.
Оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків проведення повного розрахунку при звільненні зі служби, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів дійшла висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.
У рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Ця позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18.
Відтак, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано питання строків проведення повного розрахунку при звільненні зі служби, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції з приводу застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.
Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на дату звільнення позивача з військової служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Частиною 1 статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин) визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.
Частиною 2 статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин) передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року №2352-ІХ (далі - Закон № 2352-ІХ) положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Закон №2352-ІХ і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.
Особливістю спірних правовідносин є те, що впродовж періоду, за який позивачу належить виплата середнього заробітку, було внесено зміни до статті 117 КЗпП України, яка визначає загальні умови відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Питання застосування статті 117 КЗпП України до подібних триваючих правовідносин вже вирішувалося Верховним Судом.
Після відкриття провадження у справі Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22, в якій зазначив, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX - 19 липня 2022 року положення статті 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 КЗпП України. Так, до 19 липня 2022 року правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19 липня 2022 року підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.
Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції № 3248-IV, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-IX, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями).
Окремо Верховний Суд у вказаній постанові розглянув можливість розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (щодо пропорційного зменшення середнього заробітку), на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.
Верховний Суд зазначив, що у зв`язку з набранням чинності Законом № 2352-IX, яким статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону від 20 грудня 2005 року № 3248-IV, втратила чинність. Отже, розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, на статтю 117 КЗпП України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли / тривають після 19 липня 2022 року є неможливим.
Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 "вважає помилковим висновок Верховного Суду справі №440/6856/22 про те, що після 19 липня 2022 року приписи ст.117 КЗпП України в редакції Закону №2352-ІХ, якими законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, діють без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівнику, оскільки поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Як було зазначено вище, Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права – компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погодилась з доводами колегії суддів Касаційного цивільного суду щодо наявності підстав для відступу від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 6 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, та вважала за необхідне сформулювати такий правовий висновок.
Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Колегія суддів зауважує, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду, про що зазначено у постанові Велика Палата Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 та у постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22."
Під час судового розгляду цієї справи встановлено, що на час проведення з позивачем повного розрахунку –05.06.2025 та на день звернення до суду з цим позовом, стаття 117 КЗпП України передбачає обмеження щодо максимального строку затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком - у шість місяців.
Суд першої інстанцій під час вирішення цього спору керувався приписами статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла як до, так і після набрання чинності Законом №2352-ІХ (19 липня 2022 року).
Колегія суддів погоджується із цим висновком і зазначає, що спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 01.03.2018 (з дня, наступного по день звільнення) по 04.06.2025 (останній день перед остаточним розрахунком), а тому такий умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом №2352-ІХ (19.07.2022) і після цього:
1) період з 01 березня 2018 року до 18 липня 2022 року, до якого підлягають урахуванню норми статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, та висновки Верховного Суду у справі №761/9584-15-ц щодо застосування принципу співмірності, які стосуються безпосередньо цієї статті у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року;
2) період з 19 липня 2022 року до 04 червня 2025 року, до якого підлягають врахуванню норми статті 117 КЗпП України, у редакції чинній на момент ухвалення рішення, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, із застосуванням принципу співмірності, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі №489/6074/23.
Щодо розрахунку середнього заробітку колегія суддів зазначає наступне.
Вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 (далі - Порядок № 100).
Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період..
Згідно з ч.1,2 ст. 94 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається Кабінетом Міністрів України залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.
Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Правовий висновок щодо необхідності застосування Порядку №260 при обрахунку грошового забезпечення за час вимушеного прогулу із урахуванням кількості календарних днів у подібних правовідносинах викладено у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 815/2959/17, від 26.04.2019 у справі № 815/1829/17 та від 17.03.2021 у справі № 815/6557/16.
Так, пунктом 6 розділу ІІІ Порядку №260 передбачено, що поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення.
Пунктом 9 розділу І Порядку №260 встановлено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.
Зі змісту Порядку № 260 вбачається, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.
Судом встановлено, що 28.02.2018 позивача звільнено зі служби в поліції, остаточний розрахунок з ним всіх належних сум при звільненні, а саме: грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки, здійснений відповідачем лише 05.06.2025 на виконання рішення суду у справі №520/4377/25. На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду Управлінням поліції охорони в Харківській області було проведено нарахування позивачу грошової компенсації за невикористану відпустку за 15 днів в розмірі 3341,25 грн, що підтверджується довідкою відповідача від 12.06.2025. Компенсація за невикористану відпустку була перерахована на картковий рахунок позивача платіжною інструкцією №2896 від 05.06.2025 та була виплачена згідно з роздруківкою з картки для виплат позивача в сумі 2572,76 грн .
Періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум, є проміжок часу з 01.03.2018 (з дня, наступного за датою звільнення 28.02.2018) по 04.06.2025 включно.
Колегія суддів зазначає, що до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень ст. 117 КЗпП України (в редакції Закону № 3248-IV), тоді як після 19.07.2022 підлягає застосуванню ст.117 КЗпП України (в редакції Закону № 2352-IX).
Подібний підхід щодо здійснення розрахунку суми відшкодування було застосовано у постанові Судової Палати Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 06.12.2024 у справі 440/6856/22.
Здійснюючи розрахунок, колегією суддів враховано грошове забезпечення позивача за останні два повні місяці перед звільненням зі служби ( грудень 2017 року – 6815,41 грн та січень 2018 року – 7989,91 грн), розмір середньоденного грошового забезпечення за період грудень - січень 2018 року складає – 238,80 грн (14805,32/62), згідно з довідкою про середню заробітну плату ОСОБА_1 , виданою Управлінням поліції охорони в Харківській області 01.08.2025 (а.с.80) .
Періодом затримки належних позивачу сум при звільненні є період з 01.03.2018 по 18.07.2022 - 1601 днів та з 19.07.2022 по 18.01.2023 - 184 календарних днів, або шість місяців як це передбачено ст.117 КЗпП України (в редакції Закону № 2352-IX).
Таким чином, середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні із розрахунку 238,80 грн/день за 1785 дні (1601 днів + 184 днів) становить 426 258,00 грн.
Водночас, колегія суддів зауважує, що зазначена сума середнього заробітку є надмірною та підлягає зменшенню з огляду на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 .
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):
розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.
Велика Палата виснувала, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.
Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
В аспекті питання обчислення розміру належної до відшкодування суми, колегія суддів зазначає, що спираючись на критерії, наведені у згаданій Великою Палатою постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
Колегія суддів зазначає, що загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат склав 54 872,57 грн (сума нарахована при звільненні – 51531,32 грн, що вбачається з довідки від 01.08.2025 №2637/43/40/01-2025, а також недоотримана грошова компенсація за невикористану відпустку , нарахована на виконання рішення суду – 3341,25 грн), з яких частка недоплаченої позивачу суми грошового забезпечення при звільненні становить 6,09 % (3341,25 грн х 100 % / 54872,57 грн).
З урахуванням принципу пропорційності 6,09 % від загального розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 01.03.2018 по 18.01.2023 (426258,00 грн) складає суму 25 959,11 грн (426258,00 х 6,09 %).
Наведені вище висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду у подібних правовідносинах, сформованою у постановах від 30.10.2025 у справі № 420/2649/24, від 23.10.2025 у справі № 340/4454/23, від 23.10.2025 у справі № 280/6214/23, від 08.10.2025 у справі № 320/30311/24, від 08.10.2025 у справі № 320/30311/24, від 07.10.2025 у справі № 520/7611/22, від 29.09.2025 у справі № 460/4387/24, від 18.09.2025 у справі № 160/2237/22, від 11.09.2025 у справі № 320/4309/21, від 05.09.2025 у справі № 200/5212/23, від 18.08.2025 у справі № 380/20130/23, від 18.08.2025 у справі № 160/20803/22, від 18.08.2025 у справі № 200/3986/23.
Враховуючи матеріали даної справи, розмір простроченої заборгованості відповідача щодо належних до виплати позивачу сум при звільненні, поведінку позивача (позивач після звільнення з зі служби з 28.02.2018 не вчиняв жодних дій задля нарахування йому грошової компенсації за невикористані дні відпустки майже 7 років), колегія суддів вважає справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме обставинам цієї справи та вищенаведеним критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат суму у розмірі 25959,11 грн.
Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції під час ухвалення рішення не було враховано правові висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №489/6074/23, яка вирішила виключну проблему щодо тлумачення та застосування положень ст.117 КЗпП України у редакції , яка набрала чинності 19 липня 2022 року, відступивши від висновку, викладеного з цього питання касаційним судом у постанові від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22.
У зв`язку з наведеним, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 .
Щодо клопотання відповідача про необхідність вказівки про утримання з позивача податків і зборів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що суд не вирішує питання щодо утримання з цієї суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податків у даному випадку є обов`язком роботодавця, а не суду (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а).
Щодо доводу апелянта, що після 01.05.2022 до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України у зв`язку з внесенням Законом України від 15.03.2022 № 2123-IX «Про внесення змін до законів України «Про Національну поліцію» та «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії воєнного стану» (який набрав чинності з 01.05.2022 ) до Закону № 580-VIII, а підлягають застосуванню спеціальні нормативно-правові акти, відповідно до яких ним зроблено свій розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні , колегія суддів зазначає наступне.
Ані Законом №580-VIII, ані Порядком № 260, ані іншими підзаконними нормативними актами не врегульовано питання порушення роботодавцем строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення.
Оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків проведення повного розрахунку при звільненні зі служби, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України. Зазначене узгоджується з Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) та правовими висновками Верховного Суду у постанові від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18.
Колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду, зроблені ним у постанові від 25.05.2023 у справі №620/3663/19, оскільки вони не є релевантними до справи, що переглядається. 
Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення “Серявін та інші проти України”) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. 
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі “Серявін та інші проти України”(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд
Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції під підчас розгляду позовних вимог ОСОБА_1 неправильно застосував положення ст.117 КЗпП України до спірних правовідносин, без урахування правової позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 489/6074/23, тому судове рішення підлягає скасуванню в частині суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 .
Керуючись ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління поліції охорони в Харківській області - задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року у справі № 520/18085/25 - скасувати в частині стягнення з Управління поліції охорони в Харківській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 46783,38 грн.
Ухвалити постанову, якою в скасованій частині позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з Управління поліції охорони в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 25959 (двадцять п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят дев`ять) гривень 11 копійок.
В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року у справі № 520/18085/25 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк   О.А. Спаскін