С О Л О М ' Я Н С Ь К И Й Р А Й О Н Н И Й С У Д М І С Т А К И Є В А
вул. Максима Кривоноса, 25, м. Київ, 03037; тел. (044) 298-59-37
вул. Грушецька, 1, м. Київ, 03113; тел.: (044) 298-59-52
e-mail: inbox@sl.ki.court.gov.ua, web: https://sl.ki.court.gov.ua
код ЄДРПОУ: 02896762
________________________________________________________________________________________
Провадження 2/760/8234/26
В справі 760/30120/23
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І. Вступна частина
25 червня 2026 року в місті Києві
Солом`янський районний суд м. Києва
у складі головуючого судді Коробенка С.В.
за участю секретаря судового засідання Левіцької Н.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, - ОСОБА_3 , про визнання правочину недійсним.

ІІ. Описова частина
У грудні 2023 року ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - Відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, - ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору поруки.
В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що 05.04.2021 між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник), за участі ОСОБА_1 , було підписано розписку щодо передачі грошових коштів у сумі 150.000 доларів США від Відповідача як позикодавця до ОСОБА_3 як позичальника, з умовою про сплату 50.000 доларів США як плати за надання позики.
Позивач вказав, що у розписці було зафіксовано лише умову щодо можливості укладення в майбутньому договору поруки на забезпечення виконання зобов`язань за договором позики та висловлено декларативні наміри ОСОБА_1 щодо укладення такого договору в майбутньому, а також зазначено про те, що ОСОБА_1 виступає свідком передачі коштів. Водночас запис у розписці не є договором поруки через недотримання визначеної законом письмової форми договору, відсутність факту двостороннього волевиявлення сторін та незасвідчення волі сторін щодо узгодження істотних умов такого договору. У подальшому переговори щодо укладення договору поруки не велися й такий договір укладено не було.
Позивач наголошував, що фіксація в розписці його волі щодо подальшого можливого укладення договору поруки мала односторонній характер; інша сторона такого майбутнього договору - Відповідач, своєї волі щодо укладення договору ані шляхом обміну листами чи повідомленнями засобами зв`язку, ані шляхом підписання єдиного документа не виражав. Підписи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у нижній частині розписки проставлено виключно під рукописною умовою щодо можливості дострокового внесення плати за позику, а підпис Відповідача під умовами щодо поруки відсутній, що не дозволяє тлумачити таку умову як укладення договору поруки у формі єдиного документа.
Позивач також зазначав, що спірна розписка не містить істотних умов договору поруки, зокрема щодо предмета поруки та обсягу обов`язків поручителя, а тому не може вважатися договором поруки. Оскільки порука є двостороннім правочином, а в межах даної справи такий двосторонній правочин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений не був, у Позивача не виникло жодних фінансових зобов`язань перед Відповідачем. На підтвердження своєї правової позиції Позивач послався на постанову Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 128/4543/15-ц.
З огляду на наведене Позивач просив суд визнати недійсним договір поруки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у виді одностороннього запису ОСОБА_1 в розписці від 05.04.2021.
Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва Шереметьєвої Л.А. у справі було відкрите загальне позовне провадження.
Згідно з розпорядженням керівника апарату суду від 22.02.2024 № 360 у справі було проведено повторний автоматизований розподіл, за наслідками якого справу передано в провадження судді Коробенка С.В.

Третя особа, ОСОБА_3 , діючи через свого представника - адвоката Филика А.І., подав до суду письмові пояснення в порядку статті 43 ЦПК України, у яких підтвердив, що 05.04.2021 між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник), за участі ОСОБА_1 , було підписано письмову розписку від 05.04.2021. Разом з тим, на думку Третьої особи, договір позики від 05.04.2021 підлягає визнанню недійсним з огляду на його суперечність нормам чинного цивільного законодавства, які обмежують право щодо надання фінансових послуг колом осіб, що є суб`єктами господарювання та мають ліцензію на надання таких послуг, а також з огляду на суперечність умов договору засадам розумності, справедливості й добросовісності (стаття 3 ЦК України).
ОСОБА_3 також зазначив, що умови договору позики суперечать засадам справедливості, добросовісності та розумності й містять ознаки зловживання правом з боку позикодавця; а також що ОСОБА_3 уклав правочин під впливом помилки щодо його природи, прав та обов`язків сторін. 

Ухвалою суду від 20.08.2025 підготовче засідання у справі було закрите, справу призначено до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні представник Позивача позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, зазначивши, що договір поруки як такий між сторонами укладений не був.
Інші учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явилися, своїх представників не направили. Відповідач відзиву на позовну заяву до суду не подав, що відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України не перешкоджає вирішенню справи за наявними в ній доказами. Неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце судового засідання, відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

ІІІ. Мотивувальна частина
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника Позивача, всебічно, повно й об`єктивно оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, серед яких, зокрема, визнання правочину недійсним.
Як убачається з матеріалів справи та не заперечується учасниками справи, 05.04.2021 між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник), за участі ОСОБА_1 , було складено розписку щодо передачі грошових коштів у борг.
Предметом цього спору є вимога Позивача про визнання недійсним договору поруки, який, на переконання Позивача, був укладений у виді одностороннього запису ОСОБА_1 у наведеній вище розписці від 05.04.2021.
Вирішуючи питання про обґрунтованість заявленої вимоги, суд виходить із правової природи поруки та вимог закону до форми й змісту відповідного правочину.
Згідно зі статтею 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.
Системний аналіз наведеної норми свідчить про те, що порука є договором, тобто двостороннім правочином, для укладення якого необхідним є волевиявлення двох сторін - кредитора та поручителя.
Відповідно до частини першої статті 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Частиною другою цієї статті встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Згідно зі статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною другою цієї статті встановлено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Зі змісту наведених норм у їх сукупності вбачається, що для укладення договору поруки необхідним є, по-перше, досягнення між кредитором і поручителем згоди з усіх істотних умов такого договору, по-друге, вираження волі обох сторін у письмовій формі, зокрема шляхом підписання договору сторонами.
Дослідивши зміст спірної розписки від 05.04.2021, суд установив, що умова про поруку має односторонній характер та виражає виключно намір ОСОБА_1 виступити поручителем боржника. При цьому підпис ОСОБА_2 (кредитора) безпосередньо під умовою щодо поруки відсутній; обміну між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 документами чи повідомленнями засобами зв`язку, які б засвідчували узгодження ними умов договору поруки, не відбувалося; єдиного документа - договору поруки, підписаного обома сторонами, не складалося.
Крім того, спірна розписка не містить погоджених сторонами істотних умов договору поруки, зокрема щодо предмета поруки, обсягу та характеру відповідальності поручителя, строку поруки. Наявне в розписці посилання на виконання поручителем повноважень поручителя, визначених законодавством, не може вважатися визначенням предмета договору та обсягу відповідальності поручителя у розумінні статей 553, 554 ЦК України.
За таких обставин суд доходить висновку, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору поруки та не дотримано вимог щодо вираження волі обох сторін правочину, а тому договір поруки між ними не було укладено.
Вирішуючи питання про належність та ефективність обраного Позивачем способу захисту, суд виходить із необхідності розмежування недійсного (нікчемного чи оспорюваного) правочину та правочину неукладеного.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Наведена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
При застосуванні до спірних правовідносин норм матеріального права суд відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок про те, що якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
У пункті 7.26 наведеної постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
Таким чином, неукладений договір не є тотожним недійсному правочину: недійсність стосується правочину, який вчинено, тоді як неукладений договір є таким, що не відбувся, а отже не може бути визнаний недійсним, оскільки відсутній сам предмет такого визнання.
Суд звертає увагу, що на неможливість виникнення поруки на підставі одностороннього запису в борговій розписці, що не містить істотних умов договору поруки, вказував і Верховний Суд у постанові від 14.02.2018 у справі № 128/4543/15-ц, на яку посилається Позивач. У зазначеній постанові Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що оскільки спірна розписка не містить істотних умов договору поруки, зокрема предмета договору та інших умов, що визначені законом і є необхідними для договору поруки, то відповідне зобов`язання щодо поруки між учасниками справи не виникло, а односторонній запис особи про намір відповідати за виконання зобов`язання боржником не може бути визнаний підставою виникнення правовідносин поруки.
З огляду на викладене, суд установив, що договір поруки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є неукладеним, тобто таким, що не відбувся.
Оскільки неукладений договір не може бути визнаний недійсним, заявлена Позивачем вимога про визнання недійсним договору поруки не є належним та ефективним способом захисту його прав, адже її задоволення не призведе до реального відновлення прав Позивача та не відповідає змісту правовідносин, що склалися між сторонами.
При цьому суд зазначає, що Позивач не позбавлений можливості захистити свої права у разі їх порушення в інший спосіб, зокрема шляхом викладення відповідних доводів про неукладеність договору поруки під час вирішення спору про захист права, яке він вважатиме порушеним, у разі заявлення до нього відповідних вимог.
Доводи письмових пояснень Третьої особи - ОСОБА_3 щодо недійсності договору позики від 05.04.2021 (його оплатного характеру як фінансової послуги, наданої неналежним суб`єктом, суперечності засадам справедливості, добросовісності й розумності, укладення під впливом помилки тощо) судом до уваги не беруться, оскільки вони стосуються іншого правочину - договору позики, який не є предметом цього позову. Предметом розгляду в цій справі є виключно вимога Позивача про визнання недійсним договору поруки, у межах якої й вирішується спір. Третя особа не заявляла самостійних вимог на предмет спору, а наведені нею доводи виходять за межі заявлених Позивачем позовних вимог, що відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України визначають межі судового розгляду.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Суд повинен брати до уваги, серед іншого, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення у справі «Проніна проти України»).
За наведених обставин, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, керуючись правовими висновками Верховного Суду, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з обранням Позивачем неналежного та неефективного способу захисту, оскільки неукладений договір не може бути визнаний недійсним.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України та з огляду на відмову в задоволенні позову судові витрати зі сплати судового збору покладаються на Позивача та відшкодуванню не підлягають.

IV. Резолютивна частина
Керуючись статтями 15, 16, 204, 207, 215, 547, 553, 554, 626, 628, 638 Цивільного кодексу України, статтями 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд вирішив:
1.У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним - відмовити.
2.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
3.Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 .
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_3 .

Суддя: