Дата документу 27.04.2026 Справа № 337/732/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 337/732/25 Головуючий у І інстанції: Салтан Л.Г.
Провадження № 22-ц/807/229/26 Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
27 квітня 2026 року  м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
Головуючого: Полякова О.З.,
суддів: Гончар М.С.,
Кухаря С.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2025 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позову зазначено, що 22.02.2017 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладений договір № 010/0858/82/0159831, підписанням якого відповідач підтвердив, що ознайомлений з чинною редакцією Правил та Тарифів банку на ведення та обслуговування карткових рахунків фізичних осіб. 
24.07.2024 між АТ «Райффайзен Банк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладений договір відступлення права вимоги № 114/2-72, за умовами якого «АТ «Райфайзен Банк Аваль» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні «АТ «Райфайзен Банк Аваль» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.
Відповідно до реєстру боржників № 2 від 26.07.2024 до Договору про відступлення прав вимоги № 114/2-72 від 24.07.2024 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 в сумі 86149,96 грн, з яких: 86149,96 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу.
За умовами Заяви-договору клієнт зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором. 
Відповідач не виконав своїх зобов`язань та припинив повертати наданий йому кредит в строки, передбачені кредитним договором.
З моменту отримання права вимоги до відповідача, позивач не здійснював нарахувань жодних штрафних санкцій.
Отже, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором № 010/0858/82/0159831 від 22.02.2017 в розмірі 86149,96 грн.
Посилаючись на означені обставини, ТОВ «ФК «ЄАПБ» просило судстягнути з ОСОБА_1 на користь товариства суму заборгованості за кредитним договором № 010/0858/82/0159831 від 22.02.2017 в розмірі 86149,96 грн та судові витрати.
Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» суму заборгованості за кредитним договором № 010/0858/82/0159831 у розмірі 86149,96 гривень, витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 3028 гривень, а всього: 89177,96 гривень.
Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 08 вересня 2025 року задоволено заяву ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Оловятенко О. Ю. про перегляд заочного рішення. Заочне рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2025 року скасовано. 
Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2025 року в задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду, ТОВ «ФК «ЄАПБ» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність їм висновків суду, неправильне застосування матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Також просить вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що до відзиву на позовну заяву представник відповідача - адвокат Оловятенко О.Ю. долучила історію по картковому рахунку, яка показує нарахування коштів тільки за період з 22.02.2024 до 21.08.2024. Тобто, сторона відповідача надала суду не повну історію по картковому рахунку, а лише витяг з неї. Відповідно з цього документу не вбачається можливим дізнатися як нараховувалася та із чого складається заборгованість. Але суд не дослідив належним чином цієї виписки, не витребував повної виписки-історії по кортовому рахунку за весь період існування кредиту та ухвалив неправильне рішення.
Позивач надав до суду всі наявні документи за Кредитним договором, які були передані Первісним кредитором до ТОВ «ФК ЄАПБ» в рамках укладеного Договору Факторингу. 
ТОВ «ФК «ЄАПБ» не володіє та не може володіти оригіналами первинних документів (касовими та меморіальними) на отримання та повернення Відповідачем кредитних коштів за укладеним з Первісним кредитором договору позики, щодо яких виник спір, з тих причин, що Позивач не є первісним кредитором, а ці документи формуються, складаються та зберігаються в установі банку який видавав кредит, відповідно до чинного законодавства України відповідальною особою банку. 
У відповідності до умов укладеного кредитного договору, кошти надаються Позичальнику в безготівковій формі на банківську картку вказану Позичальником при укладанні кредитного договору. 
Ідентифікація Позичальника здійснюється через банка-емітента, яким видано картку. 
Отже, доступ до виписок по картці, на яку перераховано кредитні кошти, має банк-емітент та Відповідач. 
З метою надання, вичерпної інформації у справі, позивач, подаючи позов до суду звернувся до Первісного кредитора з відповідним запитом про надання інформації щодо надання додаткових доказів, а саме розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку. Позивач отримав відповідь на запит від Первісного кредитора вже після ухвалення рішення, саме у зв`язку з цим для належного вивчення всіх обставин справи просить суд поновити строк для подання доказів, прийняти та долучити до матеріалів справи розрахунок заборгованості та виписку по рахунку.
За час розгляду справи суд першої інстанції не витребував ні у позивача, ні у первісного кредитора розрахунків заборгованості та виписки з особового рахунку.
ЦПК України передбачена можливість сторонам справи надати докази, які не були подані разом із позовом та/або відзивами, разом із наданням відповідей на відзиви та/або заперечення на відповіді в обґрунтування викладених у цих заявах по суті обставин. Крім цього якщо з поданого позивачем документів неможливо з`ясувати необхідні обставини, суд може/не позбавлений права зобов`язати позивача подати більш повні докази у справі необхідні для з`ясування всіх обставинна справи. У цьому випадку відтворюється основоположна засада цивільного судочинства, а саме принцип змагальність сторін при якому сторони для спростування позицій один одного надають суду відповідні заперечення та докази, які їх обґрунтовують. Адже, подаючи позов Позивач не має змоги передбачити позицію Відповідача та його заперечення (у разі наявності) щодо позовних вимог. Позивач при подачі позовної заяви надав суду всі наявні документи за Кредитними договорами, які були передані Первісними кредиторами до ТОВ «ФК ЄАПБ» в рамках укладених Договорів Факторингу. У відповідності до умов Договорів факторингу, передача документації, а саме: платіжних доручень або іншого документального підтвердження перерахування коштів на рахунок, вказаний Позичальником, та детальних розрахунків заборгованості по Кредитному договору, по кожному платіжному періоду та підставу їх нарахування, в період з дня укладення кредитного договору по дату відступлення права вимоги - надаються Первісним кредитором за окремим запитом Позивача. Ухвали суду про залишення без руху або витребування доказів у цій справі не було. Якби таке було, то позивачем обов`язково було би долучено необхідні докази.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Оловятенко О.Ю. заперечує проти доводів товариства, просить відмовити позивачу в приєднанні нових доказів, про які він просить в апеляційній скарзі, оскільки вони подані з порушенням строків, встановлених процесуальним кодексом. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення – без змін. 
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону рішення суду в оскаржуваній частині відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сукупність доказів, наявних в матеріалах справи, які позивач надав на підтвердження заявлених позовних вимог є явно недостатньою, заявлені позовні вимоги жодним чином не підтверджені з боку позивача, який був обізнаний із запереченням з боку відповідача по суті позову, мав можливість надати відповідь та необхідні докази на підтвердження заявлених позовних вимог, однак цим правом не скористався, наголошуючи на тому, що судове рішення повинно базуватися на фактах, об`єктивній інформації, що підтверджена належними та допустимим доказами, сукупність яких є достатньою для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, а не на припущеннях, що мають характер здогадок, обумовлених недостатністю підстав.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 22.02.2017 між АТ «Райффайзен Банк Аваль», ПрАТ «СК «УНІКА Життя» та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг у сфері страхування № 010/0858/82/0159831, відповідно до умов якого клієнт, яким є ОСОБА_1 має право отримати, а банк зобов`язаний за умови відсутності (недостатності) грошових коштів на клієнтському рахунку надати клієнту в межах поточного ліміту грошові кошти (кредит) у розмірі та на умовах, встановлених договором, кредит надається шляхом зарахування грошових коштів на клієнтській рахунок одночасно з ініціюванням клієнтом платіжних операцій за клієнтським рахунком. Також сторонами був погоджений розмір поточного ліміту на дату кредитування становить 5000 грн, максимальний розмір кредитного ліміту – 200000 грн, строк, протягом якого клієнт користується та здійснює погашення кредиту, що становить 48 місяців, який починається з 22 лютого 2017 року та закінчується 22 лютого 2021 року (дата закінчення строку користування кредитом) процентну фіксовану ставку у розмірі 45% річних.
24.07.2024 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір відступлення права вимоги №114/2-72 відповідно до умов якого АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників. 
Відповідно до витягу з реєстру боржників №2 від 26.07.2024 до договору відступлення права вимоги №114/2-72 від 24.07.2024, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 у сумі 86149,96, грн, з яких: 86149,96 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу.
Крім того, з боку відповідача надана історія по картковому рахунку з 22.02.2024 до 21.08.2024, з якої суд встановив, що станом на 25.06.2024 (за місяць до підписання Договору про відступлення права вимоги №114/2-72 від 24.07.2024 між позивачем та АТ «Райффайзен Банк») вихідний залишок по рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 складає - 3050,47 гривень, вхідний 0 грн, однак на наступний день після укладення Договору про відступлення права вимоги №114/2-72 від 24.07.2024 між позивачем та АТ «Райффайзен Банк», 25.07.2024 вихідний залишок вже збільшено до 86149,96 гривень, 26.07.2024 банком проведена корекція рахунку по кредиту на зазначену суму. 
Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частинами першою, другою статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною першою статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Наявні у справі докази підтверджують, що 22.02.2017 ОСОБА_1 уклав з АТ «Райффайзен Банк Аваль» договір про надання банківських послуг у сфері страхування № 010/0858/82/0159831, за умовами якого кредит надається банком шляхом зарахування коштів кредиту на картковий рахунок відповідача.
Заява про відкриття карткового рахунку та надання кредиту «Кредитна картка» від 14.02.2017 № 08580159831 та довідка про умови кредитування підписана ОСОБА_1 та представником Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль».
Відповідно до частини 1 статті 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою.
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1ст. 513 ЦК України).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).
Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину.
Відповідно до положень статей1077,1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Відповідно до положень статей12,81 ЦПК Україникожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За правилами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною першою статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012).
Для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори факторингу, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
В обґрунтування заявлених вимог на підтвердження переходу до позивача права вимоги за договором № 010/0858/82/0159831 від 22.02.2017 позивач надав суду договір відступлення права вимоги № 114/2-72 від 24.07.2024, укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ЄАВПБ» та витяг з реєстру боржників № 2 до цього договору від 26.07.2024, платіжну інструкцію про сплату коштів.
Отже, надані копії договору та витягу з реєстру боржників в повному обсязі підтверджують факт переходу до позивача права вимоги до ОСОБА_1 за укладеним ним з АТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитним договором.
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Пред`являючи позов, ТОВ «ЄАВПБ» посилалося на те, що відповідачу надано кредит, однак, ні його розміру, ні умов надання, позовна заява не містить. Товариство зазначило тільки суму заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 86149,96 грн, яку і просило стягнути з відповідача.
Однак, як правильно зауважив суд першої інстанції, наданий позивачем на підтвердження заявлених вимог розрахунок щодо заборгованості, зроблений виключно за період, що починається часом набуття права вимоги за договором факторингу, та правомірно відхилив його, оскільки він жодним не підтверджує умови кредитування та суму заборгованості за кредитом у межах строку кредитування із зазначенням відповідних транзакцій як з боку фінансової установи так із боку клієнта, тому не може вважатись належним доказом в розумінні частини 1 статті 77 ЦПК України.
При цьому, належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розміру, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Пунктом 59 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018року №75 (далі Положення) визначено, що банк обов`язково має складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри як клієнтські рахунки та виписки з них. Відповідно до пункту 62 Положення виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Згідно з пунктом 63 Положення виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; 5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Такий висновок узгоджується з постановами Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 28 жовтня2020року у справі №760/7792/14-ц, від 17 грудня2020року у справі №278/2177/15-ц, від 25 травня 2021року у справі №554/4300/16-ц, від 07 грудня 2022 року у справі №298/825/15-ц.
Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження перерахування банком на рахунок відповідача кредитних коштів та їх розміру.
Розрахунок заборгованості, складений позивачем, сам по собі не є достатнім доказом її наявності у розмірі, зазначеному у розрахунку, та не підтверджує здійснення відповідачем фінансових операцій.
Представник позивача на підтвердження позовних вимог в суді першої інстанції не заявляв клопотань про витребування доказів, зокрема, про витребування виписки з банківської установи щодо надходження відповідних коштів на рахунок відповідача.
Правильно оцінивши наявні у справі докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором, як доказ наявності заборгованості та її розміру, не є належним та допустимим доказом наявності заборгованості за цим договором, оскільки будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача, користування ними відповідачем не надано.
Розрахунок заборгованості та виписку з рахунку, додані до апеляційної скарги колегія судді не приймає, з огляду на таке.
Статтею 367 ЦПК України, визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно з частиною восьмою статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у цьому випадку на відповідача.
У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційний скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Тлумачення змісту пункту 6 частини другої статті 356, частин першої, другої та третьої статті 367 ЦПК України вказує на те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. 
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотань про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом з позовною заявою з поважних причин.
У своїй позовній заяві ТОВ «ЄАПБ» просило суд розглянути справу за відсутності його представника, клопотання про витребування додаткових доказів та інших документів не заявляло.
Крім того, позивач не скористався своїм правом подати суду відповідь на відзив на позовну заяву, надати суду заперечення чи уточнення для спростування позиції відповідача.
Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.
Колегія суддів зазначає, що подання доказів після розгляду справи у суді першої інстанції порушує принципи змагальності та диспозитивності сторін, тому не приймає, як доказ, подану апеляційному суду копію виписки по рахунку позичальника та розрахунку, оскільки позивач не зазначив обставин неможливості подання вказаних документів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Частина 2, 4 ст. 43 ЦПК України встановлено зобов`язання учасників справи щодо сприяння своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавання усіх наявних у них доказів в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18 (провадження № 61-17205 св 19).
Посилання товариства на запит первісному кредитору про надання документів, при зверненні до суду з позовом, відповідь на який отримано тільки після розгляду справи, колегія суддів не приймає, оскільки вони не підтверджені жодними доказами, тому не можуть слугувати поважною причиною для прийняття доказів в апеляційному суді.
Колегія суддів зауважує, що за загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Проте, суду не надано будь-яких належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.
Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
Отже, з огляду на вищевикладене, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що розмір заявлених позовних вимог жодним чином не підтверджений з боку позивача, який був обізнаний з запереченням з боку відповідача по суті позову, мав можливість надати відповідь та необхідні докази на підтвердження заявлених позовних вимог, однак своїм правом не скористався, та, надавши правильну оцінку доказам у ї сукупності дійшов правильного висновку про їх недостатність для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги вищенаведеного не спростовують, вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» слід залишити без задоволення, а рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2025 року– без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» – залишити без задоволення.
Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2025 року– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 27 квітня 2026 року.

Головуючий:

Судді: