ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/115/26 Справа № 932/7389/22 	  	Головуючий у першій інстанції:  Цитульський В. І. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого – Красвітної Т.П., 
суддів:     Городничої В.С., Агєєва О.В.,
за участю секретаря   Марченко С.Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська у складі судді Цитульського В.І. від 04 лютого 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи – приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петрик Наталія Павлівна, ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Царейкін Михайло Самуілович, про визнання недійсними довіреності та договору дарування, скасування рішення про державну реєстрацію прав, – 

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2022 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , яка є бабою позивачки. Позивачка претендує на спадкування після ОСОБА_5 за правом представлення, оскільки батько позивачки помер. Звернувшись до нотаріуса, ОСОБА_1 дізналася, що квартира ОСОБА_5 була нею подарована 23.02.2019 на користь відповідачки ОСОБА_2 . При цьому договір дарування від імені дарувальника укладено ОСОБА_3 , на підставі довіреності від 09.02.2019. Позивачка вважає, що наявні підстави для визнання вказаних правочинів недійсними, оскільки на момент укладення довіреності ОСОБА_5 було 92 роки, вона потребувала стороннього догляду, між правочинами пройшло лише 14 днів. Позивачка вказує що має сумніви у тому, що довіреність була підписана ОСОБА_5 , а також сумніви в тому, що на час посвідчення довіреності ОСОБА_5 усвідомлювала свої дії та могла ними керувати. Окрім цього, позивач вказує на відсутність волевиявлення у ОСОБА_5 на відчуження квартири, оскільки вона із онуком ОСОБА_4 залишалася проживати у квартирі до моменту своєї смерті, сплачувала комунальні послуги, іншого житла не мала. Більше того, квартира та ключі від неї не були передані набувачу. Таким чином, вчинення правочину було без наміру створення правових наслідків та з підробленням підпису ОСОБА_5 . Тому позивачка, уточнивши позовні вимоги, просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 23.02.2019 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петрик Н.П. за реєстровим №182, із застосування наслідків недійсності правочину; визнати недійсною довіреність від імені ОСОБА_5 на ОСОБА_3 , посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Царейкіним М.С. за реєстровим №82 та скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Петрик Н.П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 30426393 від 23.02.2019 (а.с. 1-10 т.2). 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2025 року в задоволенні позову відмовлено. 
Додатковим рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2025 року відмовлено у стягненні із позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позову. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни оскаржуваного рішення в частині правого обґрунтування відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що  ОСОБА_5 за життя на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 20.11.1996 Виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням №2/1780-96 від 20.11.1996, належала квартира АДРЕСА_1 (а.с. 201 т.1). 
09.02.2019 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Церейкіним М.С. посвідчено довіреність від імені ОСОБА_5 , якою остання уповноважила ОСОБА_3 управляти та розпоряджатися своїм майном, зокрема подарувати квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (а.с. 72-73 т.1, а.с. 67 т.4). 
23.02.2019 між ОСОБА_5 (дарувальник), від імені якої діяла ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 (обдаровувана) було укладено договір дарування, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петрик Н.П. за реєстровим №182, відповідно до умов якого ОСОБА_5 подарувала на корись ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 68-69 т.1). 
У пункті 5 оспорюваного договору дарування квартири від 23.02.2019 року №182 погоджено, зокрема, що обдаровувана залишає право проживання та реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 . 
На підставі вказаного вище договору дарування право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано 23.02.2019 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 , рішення державного реєстратора від 23.02.2019, індексний номер 45669205 (а.с. 70-71 т.1). 
ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 18.10.2021 (а.с. 123 т.1). 
Із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян вбачається, що ОСОБА_5 є матір`ю ОСОБА_6 , який у свою чергу є батьком позивачки ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про її народження серії НОМЕР_2 від 15.04.1969, а також копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 02.06.1990 щодо зміни прізвища позивачки з ОСОБА_8 на ОСОБА_9 (а.с. 11-12, 14, 15 т.1). 
Відповідно до повної копії спадкової справи №12/2022 після ОСОБА_5 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , заведеної приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., у встановлений шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернулась 21.02.2022 позивачка (а.с. 202 т.4) та 21.02.2022 третя особа - ОСОБА_4 (а.с. 208 т.4). 
Згідно з копією інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 21.02.2022 №68624269, за життя ОСОБА_5 заповіту не склала (а.с. 205 т.4). 
Згідно листа Відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 26.10.2022 №14/5-9547, ОСОБА_5 була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 з 05.09.1980 по 26.10.2021; склад зареєстрованих на день смерті ОСОБА_5 становить 1 особа - ОСОБА_4 з 29.08.2002 (а.с. 20 т.1). 
Батько позивачки та третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 23.10.2012 (а.с. 16 т.1). 
Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. від 28.06.2022 відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину після ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно та їх державної реєстрації (а.с. 17 т.1). 
Також установлено, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 є батьками відповідачки ОСОБА_12 (змінила прізвище на « ОСОБА_13 » у зв`язку із укладенням шлюбу) та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 115, 116, 196 т.1). 
Відповідачка стверджує, що ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_3 є ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто рідною сестрою відповідачки ОСОБА_2 , проте доказів на підтвердження зміни прізвища померлої не надано. 
Позивачкою долучено шість квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг щодо вказаної вище квартири за червень, липень та серпень 2021 року. Платниками вказані ОСОБА_5 та ОСОБА_4 . 
Відповідачем долучено вибіркові квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг щодо вказаної вище квартири за період з березня 2019 року по лютий 2023 рік, платник ОСОБА_3 . На даний час особові рахунки переоформлені на відповідача.
Відповідачем подано акти про встановлення факту непроживання ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_2 з 03.09.2018. Такі акти підписані фізичними особами, проте підписи ніким не засвідчені. Оскільки відповідні показання мали б бути повідомлені в судовому засіданні під присягою, тому суд не бере до уваги зазначені докази (а.с. 70-72 т.2). 
Відповідачем надано довідку про поховання ОСОБА_15 , яка видана ОСОБА_3 .
У декларації ОСОБА_5 про вибір лікаря від 11.06.2019 вказано адресу місця її проживання на АДРЕСА_3 (а.с. 141 т.2). 
Відповідно до висновку експерта №3739-25 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи уданій цивільній справі № 932/7389/22, складеного 09.03.2026 судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, рукописний запис "Ознакомлена" у графі «Підпис: на екземплярі довіреності від 09 лютого 2019 року, за реєстровим №82, виконаний самою ОСОБА_5 ; 
підпис від імені ОСОБА_5 у графі «Підпис:» на екземплярі довіреності від 09 лютого 2019 року за реєстровим №82, виконаний самою ОСОБА_5 ; 
рукописний запис "Полянская" у графі «Підпис: на екземплярі довіреності від 09 лютого 2019 року, за реєстровим №82, виконаний самою ОСОБА_5 (а.с. 189-200 т.4). 

Відповідно до статтей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (частина 1 статті 1261 ЦК України). 
Частиною 1 статті 1266 ЦК України встановлено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. 
Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина 1 статті 1267 ЦК України). 
Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Частиною 3 статті 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). 
Частиною першою статті 1270 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. 
Судом установлено, що позивачка та третя особа ОСОБА_4 у встановлений шестимісячний строк звернулись до нотаріуса із заявами від 21.02.2022 про прийняття спадщини після своєї баби - ОСОБА_5 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за правом представлення, адже їх батько та син спадкодавця ОСОБА_6 помер раніше - ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Отже, позивачкою доведено факт прийняття нею спадщини (разом із третьою особою ОСОБА_4 ) у порядку спадкування за законом за правом представлення після своєї баби - ОСОБА_5 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому вона є належним позивачем у даній справі за вимогами, які стосуються відчуження спадкодавцем за життя нерухомого майна, яке могло увійти до спадкової маси. 

Щодо позовної вимоги про визнання недійсною довіреності від імені ОСОБА_5 на ОСОБА_3 , посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Царейкіним М.С. за реєстровим №82, колегія виходить з наступного. 
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна були правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.
Необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини – якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України), та оспорювані – якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом.
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України.
Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Статтею 244 ЦК України визначено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Відповідно до частини першої статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.
Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України).
Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.
Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням. 
Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків. 
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. 
Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Визнання правочину неукладеним не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. 
Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 12 лютого 2014 року у справі №6-165цс13, вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду необхідно виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і у їх сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником, суду необхідно з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин.
Отже, вказані норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі. 
Також позов не може містити вимогу, у якій йдеться про предмет спору, що відсутній (не існує); реституція ж як спосіб захисту, застосовується для повернення виконаного за правочином, а не в тому разі, коли жодного виконання не відбувалося. 
У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного правочину у мотивувальній частині судового рішення.
Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача (наприклад, зайняття та використання іншою особою приміщення позивача за відсутності встановлених для цього правових підстав).
Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується.
Зазначений правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження №14-499цс19) та від 26 жовтня 2022 року у справі №227/3760/19-ц (провадження №14-79цс21). 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі №404/8546/19 (провадження №61-18619св20) зазначено, що «за позовом особи, яка видала довіреність, про визнання недійсною цієї довіреності, належним відповідачем є повірений (особа, якій видано довіреність)». 
В уточненій позовній заяві ОСОБА_1 , зокрема, вказує, що різниця між двома правочинами (довіреністю від 09.02.2019 та договором дарування від 23.02.2019 №182) складає всього 14 днів, що викликає у неї сумнів у тому, що ця довіреність була підписана особисто ОСОБА_5 , особою дуже похилого віку та навряд такою, що була здатна розуміти наслідки такого волевиявлення. 
Уданій справі позивачка заявила позовну вимогу про визнання довіреності недійсною з мотивів її неукладеності (непідписання довіреності  ОСОБА_5 ). Отже, позивачка обрала неналежний спосіб захисту в частині вимоги про визнання неукладеного правочину (довіреності) недійсним, тому вказана позовна вимога не підлягає задоволенню саме з цих підстав. 
Наведене узгоджується із висновками, сформульованими Верховним Судом у постанові від 22 червня 2022 року у справі № 335/8468/18 (провадження № 61-8286св21). 
Крім того, судом установлено, що рукописний запис "Ознакомлена" у графі «Підпис:», рукописний запис "Полянская" у графі «Підпис:» та підпис від імені ОСОБА_5 у графі «Підпис:» на екземплярі довіреності від 09 лютого 2019 року за реєстровим №82 виконані самою ОСОБА_5 . Це підтверджено висновком судового експерта №3739-25 від 09.03.2026 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у даній цивільній справі № 932/7389/22 (а.с. 189-200 т.4). Отже, довіреність вчинена безпосередньо ОСОБА_5 .

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору дарування квартири від 23.02.2019 №182, із застосування наслідків недійсності правочину та скасування рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Петрик Н.П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 30426393 від 23.02.2019, суд зазнає наступне. 
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. 
За положеннями ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. 
Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. 
Частинами 1, 5 статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). 
Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
За доводами уточненої позовної заяви, позивач стверджує, що є підстави вважати, що оспорюваний договір дарування було вчинено без наміру створення жодних правових наслідків, які обумовлюються цим правочином, а фіктивний правочин визнається судом недійсним. Позов обґрунтований, зокрема, положеннями статті 234 ЦК України. 
Також позивачка зазначає, що її бабуся, укладаючи в 2019 році договір дарування, була особою похилого віку, потребувала догляду та сторонньої допомоги та фактично після укладення договору продовжувала проживати в квартирі та користуватися нею, яка є предметом дарування та користувалась нею аж до самої смерті потягом двох років, що свідчить про відсутність волевиявлення померлої на укладання будь-яких правочинів, які б змінювали право власності на цю квартиру. 
За положеннями пункту 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. 
Тлумачення статті 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 24 травня 2023 року у справі №932/12680/20. 
Сам по собі факт наявності в дарувальника захворювань та його похилий вік не можуть свідчити про укладення ним договору дарування під впливом помилки та не є підставою для визнання цього договору недійсним. 
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 04 травня 2020 року у справі №633/268/17. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). 
Однією із підстав позову було твердження про те, що довіреність від 09 лютого 2019 року фактично не підписувалася ОСОБА_5 , а тому ОСОБА_3 не мала належних повноважень на укладення договору дарування. Проте такі доводи спростовуються висновком судової почеркознавчої експертизи №3739-25 від 09 березня 2026 року, відповідно до якого рукописні записи «Ознакомлена», «Полянская» та підпис від імені ОСОБА_5 у довіреності від 09 лютого 2019 року виконані безпосередньо ОСОБА_5 . Отже, матеріалами справи підтверджується факт особистого підписання довіреності довірителем та наявність у представника необхідного обсягу повноважень для укладення оспорюваного договору дарування.
Також позивачка посилалася на фіктивність договору дарування, вважаючи, що сторони не мали наміру створити передбачені ним правові наслідки. Разом із тим, відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, укладений без наміру створення правових наслідків, обумовлених ним, а для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність відповідного умислу в усіх його сторін.
Однак жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 діяли без наміру реального переходу права власності на спірну квартиру, матеріали справи не містять. Самі по собі припущення позивачки про відсутність у сторін наміру створити правові наслідки не можуть бути покладені в основу судового рішення.
Навпаки, матеріалами справи підтверджується фактичне виконання договору дарування, оскільки після його укладення право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Сам факт державної реєстрації права власності на підставі договору дарування свідчить про спрямованість волі сторін на настання реальних правових наслідків та виключає ознаки фіктивності правочину.
Безпідставними є і доводи позивачки про те, що подальше проживання ОСОБА_5 у спірній квартирі свідчить про відсутність її волевиявлення на відчуження нерухомого майна. Зі змісту пункту 5 договору дарування від 23 лютого 2019 року вбачається, що сторони прямо погодили збереження за ОСОБА_5 права проживання та реєстрації у спірній квартирі після її дарування. Відтак подальше користування квартирою дарувальником повністю узгоджується з умовами договору та не свідчить про його удаваність чи фіктивність.
Крім того, позивачка посилалася на похилий вік ОСОБА_5 та висловлювала припущення, що остання навряд чи була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час видачі довіреності та укладення договору дарування. Разом із тим, жодного належного доказу на підтвердження зазначених обставин суду не надано. Матеріали справи не містять медичної документації, висновків експертів чи інших доказів, які б свідчили про наявність у ОСОБА_5 психічних розладів, когнітивних порушень або інших станів, що могли впливати на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент вчинення спірних правочинів; клопотання про призначення відповідної судової експертизи заявлене не було. 
Сам по собі похилий вік особи не свідчить про відсутність у неї цивільної дієздатності чи неспроможність формувати та висловлювати власну волю, а тому не може бути самостійною підставою для визнання правочину недійсним. 
Не заслуговують на увагу і доводи про те, що довіреність була посвідчена за адресою: АДРЕСА_3 , а не за місцем реєстрації місця проживання ОСОБА_5 . Закон не містить заборони щодо посвідчення нотаріусом довіреності за місцем фактичного перебування особи або за іншою адресою, ніж адреса зареєстрованого місця проживання. Більше того, у декларації про вибір лікаря від 11 червня 2019 року сама ОСОБА_5 зазначила саме цю адресу як адресу свого проживання. Тому наведена обставина не свідчить про порушення вимог закону під час посвідчення довіреності та не може бути підставою для визнання недійсними ані довіреності, ані договору дарування.
Суд також враховує, що спірний договір дарування був посвідчений нотаріусом, який відповідно до вимог Закону України «Про нотаріат» зобов`язаний встановити особу учасників правочину, перевірити їх цивільну дієздатність та відповідність волевиявлення внутрішній волі. Будь-яких доказів того, що під час посвідчення договору нотаріусом були встановлені обставини, які ставили під сумнів здатність ОСОБА_5 усвідомлювати значення своїх дій або свідчили про відсутність її волевиявлення, матеріали справи не містять. 
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що позивачкою не доведено наявність передбачених законом підстав недійсності договору дарування від 23 лютого 2019 року, а доводи позову ґрунтуються переважно на припущеннях, які не підтверджені належними та допустимими доказами. 
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, цивільне законодавство виходить із презумпції правомірності правочину, а тому саме на позивача покладається обов`язок доведення наявності обставин, які свідчать про недодержання сторонами вимог статті 203 ЦК України на момент його вчинення. У даній справі позивачкою не надано належних та допустимих доказів того, що волевиявлення ОСОБА_5 не було вільним або не відповідало її внутрішній волі, що сторони діяли без наміру створення правових наслідків, обумовлених договором дарування, чи що спірний правочин укладено з іншими порушеннями вимог закону. Натомість наведені у позові обставини ґрунтуються переважно на припущеннях щодо віку дарувальника, її стану здоров`я та подальшого користування квартирою, які самі по собі не спростовують презумпцію правомірності оспорюваного правочину. 
Саме лише висловлення сумнівів щодо доцільності укладення правочину чи мотивів його вчинення не може бути підставою для його недійсності, оскільки суд не вправі підміняти собою волю власника майна та оцінювати вигідність чи невигідність прийнятого ним за життя рішення щодо розпорядження належним йому майном. 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, колегія дійшла висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору дарування квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петрик Н.П. за реєстровим №182, застосування наслідків недійсності правочину. 
За положеннями частини другої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. 
Позовна вимога про скасування рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Петрик Н.П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 30426393 від 23.02.2019 також не підлягає задоволенню, адже вона є похідною від визнання недійсним договору дарування та передчасною, з огляду на передбачену Законом можливість внесення відповідних реєстраційних дій у разі визнання на підставі судового рішення недійсним документу, на підставі якого проведено державну реєстрацію прав. 
Крім того, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №157362534 від 23.02.2019, під номером 30426393 від 23.02.2019 зареєстровано запис про право власності, а не рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав (а.с. 70-71 т.1). 
Місцевий суд не встановив у повному обсязі фактичні обставини у справі, зокрема, щодо спадкування після ОСОБА_5 , не сприяв витребуванню оригіналу довіреності з метою проведення судової почеркознавчої експертизи, про проведення якої позивачкою було заявлено в місцевому суді письмово (а.с. 192-195 т.2). Тому оскаржуване рішення підлягає зміні в частині правого обґрунтування відмови у задоволенні позову; в іншій частині рішення підлягає залишенню без змін. 
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає зміні  в частині правого обґрунтування відмови у задоволенні позову, в іншій частині рішення підлягає залишенню без змін. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, суд, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково. 
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2025 року - змінити в частині правого обґрунтування відмови у задоволенні позову. 
В іншій частині рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2025 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

О.В. Агєєв