КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 752/11154/19
провадження номер № 22-ц/824/8260/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргупредставника Фірми «Т.М.М.» - товариства з обмеженою відповідальністю - Соколової Олександри Петрівни на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 29 січня 2026 року у складі судді Кокошка О.Б., у справі позовом Фірми «Т.М.М.» - товариства з обмеженою відповідальністю до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Фірми «Т.М.М.» - товариства з обмеженою відповідальністю про перерахунок плати за житлово-комунальні послуги,
В С Т А Н О В И В:
У червні 2019 року Фірма «Т.М.М.» - товариство з обмеженою відповідальністю (далі - Фірма «Т.М.М.» - ТОВ) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовна заява мотивована тим, що Фірма «Т.М.М.» - ТОВ з 21 грудня 2010 року надає житлово - комунальні та інші послуги у багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 та як експлуатуюча організація надає послуги технічного обслуговування і санітарного обслуговування прибудинкової території будинку.
Позивач вказував, що 08 серпня 2012 року між Фірмою «Т.М.М.» - ТОВ та ОСОБА_1 укладено договір про надання житлово-комунальних та інших послуг №244 ж/Лом 73а-12, предметом якого є надання позивачем відповідачу послуг обумовлених даним договором у житловому будинку АДРЕСА_1 , в якому знаходиться належна відповідачу квартира № 106 , а ОСОБА_1 - забезпечення своєчасної оплати таких послуг за встановленим розміром, у строки та на умовах, передбачених договором. Проте, всупереч умовам даного договору, відповідач не сплачує в повному обсязі кошти за спожиті житлово-комунальні послуги, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість у розмірі 99 314 грн 56 коп.
З урахуванням наведеного, Фірма «Т.М.М.» - ТОВ просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошові кошти у розмірі 99 314 грн 56 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 921 грн 00 коп.
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до Фірми «Т.М.М.» - ТОВ, у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 12 листопада 2024 року (а.с.179-181, т.3), остаточно просив:
зобов`язати Фірму «Т.М.М.» - ТОВ здійснити йому перерахунок плати за житлово-комунальні послуги відповідно до тарифу, встановленого в договорі №244 ж/Лом 73а-12 від 08 серпня 2012 року, укладеному між ОСОБА_1 та Фірмою «Т.М.М.» - ТОВ, в розмірі 5,29 грн за один квадратний метр з 08 серпня 2012 року по 04 вересня 2024 року та не включати плату за послуги, які не передбачені договором, зокрема: утримання служби охорони спільного сумісного майна співвласників; озеленення території; утримання зеленої території Сонячного годинника; обслуговування шлагбаумів; обслуговування системи обмеження доступу в будинок; утримання системи охоронного відео спостереження; послуга з обслуговування системи будинкового зв`язку (аудіопристрій); встановлення металевої огорожі;
зобов`язати Фірму «Т.М.М.» - ТОВ в подальшому не виставляти не передбачені договором послуги і кошти за них з 08 серпня 2012 року по весь час дії договору №244 ж/Лом 73а-12 від 08 серпня 2012 року. 
Зустрічний позов мотивований тим, що Фірма «Т.М.М.» - ТОВ не є управителем багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та не може користуватися положеннями ч.3 ст.8 цього Закону. Також Фірма «Т.М.М.» - ТОВ не є виконавцем у сфері надання житлово-комунальних послуг, визначає себе як експлуатуюча організація, тим самим підтверджує про відсутність у неї правового статусу управителя чи виконавця відповідно до вказаного вище Закону.
Вказував, що відповідно до п.1.2 договору про надання житлово - комунальних та інших послуг № 244 ж/Лом 73а-12 від 08 серпня 2012 року (далі - Договір), Фірма «Т.М.М.» - ТОВ надає житлово - комунальні послуги відповідно до переліку зазначеному у додатку до цього договору. Розмір щомісячної плати за послуги з утримання житлового будинку і прибудинкових територій (експлуатаційні послуги) на дату укладення цього договору погоджено між сторонами і визначено в додатку № 2 до даного договору. Тариф за послуги з утримання житлового будинку і прибудинкових територій становить 5,29 гривень за 1 метр квадратний з ПДВ в місяць.
Зазначав, що за цей час Фірма «Т.М.М.» - ТОВ продовжує виставляти йому рахунки за послуги і на суми, які не передбачені договором. На неодноразові його прохання Фірма «Т.М.М.» - ТОВ не реагує щодо не виставляння надуманих сум в рахунках і врегулювання ситуації та ігнорує його постійні звернення з приводу проведення перерахунку і його вимоги не виставляти рахунки на послуги, які відсутні в договорі.
Вказував, що у 2014 році Фірма «Т.М.М.» - ТОВ незаконно стягувало з нього кошти за електроенергію і не передавало ці кошти в ПАТ «Київенерго». Лише коли він змушений зробити акт звіряння від 13 березня 2015 року позивач повернув йому кошти. 
Зазначав, що на початку 2016 року керівництво Фірма «Т.М.М.» - ТОВ визнало незаконність стягнення непередбачених договором послуг та декілька місяців їх не стягували, а потім з червня 2016 року без жодних повідомлень чи пропозицій Фірма «Т.М.М.» - ТОВ майже щомісячно безпідставно збільшувала експлуатаційні послуги з 5.29 грн до 11,83 грн за квадратний метр, а саме: утримання служби охорони з 0,82 грн до 1,47 грн за квадратний метр; озеленення території навіть в зимовий період щомісячно 12,76 грн; шлагбауми з середини 2017 року по 5,27 грн; з вересня 2018 року компенсація 4 місяці за встановлення металевої огорожі та інші послуги, які в договорі відсутні.
Вказував, що будь - яких додаткових угод про внесення змін до укладеного 08 серпня 2012 року договору сторонами не укладалося і Фірмою «Т.М.М.» - ТОВ не пропонувалось.
Зазначав, що з 18 січня 2022 року Фірма «Т.М.М.» - ТОВ продовжує порушення умов укладеного між сторонами договору, а тому виникла необхідність збільшення зустрічних позовних вимог щодо здійснення перерахунку з 01 січня 2012 року по 04 вересня 2024 року у зв`язку зі збільшенням тривалості порушень зі сторони Фірми «Т.М.М.» - ТОВ з тих самих підстав, що вказані у зустрічному позові (уточненнях до нього у заяві від 25 квітня 2023 року) та відчуженням 04 вересня 2024 року вказаної вище квартири. 
У вересні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Юрченко Ю.І. подав до суду першої інстанції заяву, у якій просив зупинити провадження у справі за позовною заявою Фірми «Т.М.М.» - ТОВ до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 752/25666/24 за позовом ОСОБА_1 до Фірми «Т.М.М.» - ТОВ про визнання недійсним договору про надання житлово - комунальних та інших послуг №244 ж/Лом 73а-12 від 08 серпня 2012 року.
Заява мотивована тим, що ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 13 грудня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі № 752/25666/24 за позовом ОСОБА_1 до Фірми «Т.М.М.» - ТОВ про визнання недійсним договору про надання житлово - комунальних та інших послуг №244 ж/Лом 73а-12 від 08 серпня 2012 року.
Вказував, що у випадку визнання недійсним договору про надання житлово - комунальних та інших послуг №244 ж/Лом 73а-12 від 08 серпня 2012 року у ОСОБА_1 не буде підстав/зобов`язань за цим договором, в тому числі обов`язку сплачувати будь-які суми, так як буде відсутня правова підстава позову Фірми «Т.М.М.» - ТОВ до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Тому вважав, що до встановлення дійсності чи недійсності договору, за яким Фірма «Т.М.М.» - ТОВ просить стягнути заборгованість, об`єктивно неможливо встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом розгляду у даній справі. 
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 29 січня 2026 року клопотання представника позивача за зустрічним позовом про зупинення провадження у даній справі задоволено.
Зупинено провадження у справі за позовною заявою Фірми «Т.М.М.» - ТОВ до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Фірми «Т.М.М.» - ТОВ про перерахунок плати за житлово-комунальні послуги - до набрання законної сили судовим рішенням у справі №752/25666/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до Фірми «Т.М.М.» - ТОВ про визнання недійсним договору про надання житлово-комунальних та інших послуг.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник Фірми «Т.М.М.» - ТОВ - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, як таку що перешкоджає подальшому провадженню у справі, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що у даній справі відсутні передбачені законом обставини, які могли б бути підставою для зупинення провадження у справі, оскільки в оскаржуваній ухвалі про зупинення провадження у справі суд першої інстанції не навів мотивів, з яких він дійшов висновку про об`єктивну неможливість розгляду даної справи до вирішення цивільної справи № 752/25666/24 за позовом ОСОБА_1 до Фірми «Т.М.М.» - ТОВ про визнання недійсним договору про надання житлово-комунальних та інших послуг, неможливість встановити та оцінити певні конкретні обставини (факти), що мають суттєве значення для вирішення цього спору, на підставі наявних в матеріалах справи доказах.
Вказує, що суд першої інстанції не врахував, що відповідно до п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України суд не може посилатись на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. 
Зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що розгляд справи №752/25666/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до Фірми «Т.М.М.» - ТОВ про визнання недійсним договору про надання житлово-комунальних та інших послуг не створює неможливість розгляду даної справи, зважаючи на презумпцію правомірності правочину, визначену приписами ст.204 ЦК України. Крім того вказує, що з урахуванням вимог ч.4 ст.319, 322 ЦК України, ст.7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувались ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення позивача від оплати послуг у повному обсязі, що узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15, яка є незмінною. Наголошує, що зобов`язання споживача оплатити послуги з утримання будинку та прибудинкової території виникає внаслідок фактичного отримання наданих житлово-комунальних послуг, а не лише внаслідок укладення відповідного договору. 
Також вказує, що необґрунтоване зупинення провадження у даній справі, яке відрите ухвалою суді першої інстанції ще 07 червня 2019 року, призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив. 
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.
Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37- 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Однак суддя першої інстанції прийняв судове рішення без дотримання норм процесуального права.
Зупиняючи провадження у справі, суд першої інстанції керувався п.6 ч.1 ст.251, п.5 ч.1 ст.253 ЦПК України й виходив із того, що до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 752/25666/24 за позовом ОСОБА_1 до Фірми «Т.М.М.» - ТОВ про визнання недійсним договору про надання житлово-комунальних та інших послуг, яка перебуває на розгляді в Голосіївському районному суді міста Києва, неможливо прийняти рішення у даній цивільній справі.
Проте з вказаними висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав. 
З матеріалів справи вбачається, що у червні 2019 року Фірма «Т.М.М.» - ТОВ звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 99 314 грн 56 коп., посилаючись на те, що Фірма «Т.М.М.» - ТОВ з 21 грудня 2010 року надає житлово - комунальні та інші послуги у багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 та як експлуатуюча організація надає послуги технічного обслуговування і санітарного обслуговування прибудинкової території будинку. 08 серпня 2012 року між Фірмою «Т.М.М.» - ТОВ та ОСОБА_1 укладено договір про надання житлово-комунальних та інших послуг №244 ж/Лом 73а-12, предметом якого є надання позивачем відповідачу послуг обумовлених даним договором у житловому будинку АДРЕСА_1 , в якому знаходиться належна відповідачу квартира № 106 , а ОСОБА_1 - забезпечення своєчасної оплати таких послуг за встановленим розміром, у строки та на умовах, передбачених договором. Проте, всупереч умовам даного договору, відповідач не сплачує в повному обсязі кошти за спожиті житлово-комунальні послуги, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість у розмірі 99 314 грн 56 коп.
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до Фірми «Т.М.М.» - ТОВ, у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 12 листопада 2024 року (а.с.179-181, т.3), остаточно просив:
зобов`язати Фірму «Т.М.М.» - ТОВ здійснити йому перерахунок плати за житлово-комунальні послуги відповідно до тарифу, встановленого в договорі №244 ж/Лом 73а-12 від 08 серпня 2012 року, укладеному між ОСОБА_1 та Фірмою «Т.М.М.» - ТОВ, в розмірі 5,29 грн за один квадратний метр з 08 серпня 2012 року по 04 вересня 2024 року та не включати плату за послуги, які не передбачені договором, зокрема: утримання служби охорони спільного сумісного майна співвласників; озеленення території; утримання зеленої території Сонячного годинника; обслуговування шлагбаумів; обслуговування системи обмеження доступу в будинок; утримання системи охоронного відео спостереження; послуга з обслуговування системи будинкового зв`язку (аудіопристрій); встановлення металевої огорожі;
зобов`язати Фірму «Т.М.М.» - ТОВ в подальшому не виставляти не передбачені договором послуги і кошти за них з 08 серпня 2012 року по весь час дії договору №244 ж/Лом 73а-12 від 08 серпня 2012 року. 
Також судом першої інстанції встановлено, що у провадженні Голосіївського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа № 752/25666/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до Фірми «Т.М.М.» - ТОВ про визнання недійсним договору про надання послуг. Наведені обставини підтверджуються наявною у матеріалах справи копією ухвали судді Голосіївського районного суду міста Києва від 13 грудня 2024 року про відкриття провадження у справі (а.с.17-18, 107, т.4). 
Згідно з вимогами п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.
Зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.
У пункті 33 (абз.4) постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам роз`яснено, що визначаючи наявність передбачених статтею 201 ЦПК України підстав, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, як зазначено у пункті 4 частини першої цієї статті, застосовується у тому разі, коли у цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.
Таким чином, необхідність зупинення провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний правовий зв`язок, який виражається у тому, що факти, встановлені в одній справі, будуть мати значення для іншої. 
У даній справі, яка переглядається, суть спірних правовідносин полягає у стягненні заборгованості за житлово-комунальні послуги.
У ст.509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У ч.1 ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 ст.530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
В оцінці поведінки сторін суд має керуватися положеннями ч.3 ст.509 ЦК України, за змістом якої зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, що відповідним чином має впливати на порядок та спосіб виконання сторонами власних зобов`язань. За правилом ж ст. 526 цього Кодексу зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно, кожна сторона у договірному зобов`язанні має діяти розсудливо та добросовісно, розуміючи значення своїх дій та приймаючи на себе усі юридичні наслідки таких дій.
Крім того, відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а згідно з п.1 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.
За змістом ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Отже, вирішуючи спір про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, відповідач має право заперечувати проти задоволення цих вимог, а суд встановивши ці обставини та оцінивши докази, подані сторонами на їх підтвердження, повинен вирішити справу з урахуванням усіх цих обставин. Відповідач не позбавлений можливості надавати усі наявні у нього докази, а також заперечення проти вимог.
Вказане свідчить, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не мотивований зв`язок між очікуваними висновками рішення суду у справі № 752/25666/24 за позовом ОСОБА_1 до Фірми «Т.М.М.» - ТОВ про визнання недійсним договору про надання житлово-комунальних та інших послуг і предметом спору у даній справі, що переглядається; не конкретизовано, чому з огляду на характер заявлених вимог неможливо розглянути справу без попереднього розгляду справи про визнання недійсним договору про надання житлово-комунальних та інших послуг; не зазначено, чому зібрані у справі докази не дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 204/6708/14-ц (провадження № 61-18434св18).
Відповідно до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Положенням п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України визначено, що підставою для зупинення провадження у справі є саме об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, у той час, як суд першої інстанції послався на доцільність зупинення провадження, але взагалі не обґрунтував, у чому полягає неможливість розгляду даної цивільної справи до набрання законної сили судовим рішенням у справі №752/25666/24 за позовом ОСОБА_1 до Фірми «Т.М.М.» - ТОВ про визнання недійсним договору про надання житлово-комунальних та інших послуг.
Крім того, зупинивши провадження у справі, суд першої інстанції порушив право учасників процесу на справедливий суд та розумні строки розгляду справи.
При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до ст.ст. 55, 124 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист; юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У зв`язку із цим суди не повинні допускати випадків безпідставної відмови у відкритті провадження у справі або необґрунтованого закриття провадження у справі на підставі того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а також фактів незаконного залишення заяв без руху, без розгляду, повернення їх позивачам або необґрунтованого зупинення провадження у справах, оскільки це призводить до порушення конституційних прав сторін, зволікання і затягування строків розгляду справ.
Відповідно до ч.2 ст. 210 ЦПК України суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.
Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
Доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.
Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.
Матеріали справи свідчать про те, що дана цивільна справа знаходиться в суді першої інстанції з червня 2019 року, тому необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 308/10189/15-ц, від 07 листопада 2018 у справі № 1522/27468/12, від 05 вересня 2019 у справі № 910/5425/18, від 09 жовтня 2019 у справі № 658/516/18 та від 20 листопада 2019 у справі № 306/1785/16-ц.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зупинив провадження у справі з порушенням п.6 ч.1 ст. 251 ЦПК України та всупереч принципу ефективності судового процесу.
З наведених вище підстав доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції. 
Відповідно до ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
З огляду на викладене оскаржувану ухвалу суду першої інстанції не можна визнати законною і обґрунтованою, тому вона підлягає скасуванню на підставі ст.379 ЦПК України, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції, оскільки постановлена з порушенням норм процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника Фірми «Т.М.М.» - товариства з обмеженою відповідальністю - Соколової Олександри Петрівни задовольнити.
Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 29 січня 2026 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий 

Судді: