ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/501/26 Справа № 205/17314/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бізяєва Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Халаджи О. В.
суддів: Агєєва О.В., Никифоряка Л.П.,
секретар Кругман А.М.
відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» на заочне рішення Новокодацького районного суду м. Дніпра від 29 травня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних (суддя першої інстанції Бізяєва Н.О.),
В С Т А Н О В И В:

20 грудня 2024 року представник ТОВ «Він Фінанс» – адвокат Міньковська А.В. звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просили суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_1 на користь ТОВ «Він Фінанс» у рахунок погашення заборгованості 162 471,00 грн., що складається з: розміру 3% річних – 31 806,00 грн. та інфляційних втрат – 130 665,00 грн., а також сплачений судовий збір та витрати на правничу допомогу.
Заочним рішенням Новокодацького районного суду м. Дніпра від 29 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
На вказане рішення суду позивачем була подана апеляційна скарга, в якій зазначено, що у зв`язку з невиконанням боржником обов`язку щодо повернення коштів (розмір суми заборгованості справі № 2-4839/09) встановлений розмір рішенням від 03.04.2009 року Шевченківським районним судом міста Києва у заборгованості складає 162 471,00 грн., з яких: 3% річних (в грн.) – 31 806.00 грн. (нараховано в період з 12.03.2017 року по 22.02.2019 року); інфляційні втрати (в грн.) – 130 665,00 грн. (нараховано в період з 12.03.2017 року по 22.02.2019 року).
Рішення про стягнення заборгованості у справі № 2-4839/09 набрало законної сили та стало до виконання на всій території України.
Рішення про стягнення заборгованості не виконується відповідачами у зв`язку із чим, подано позовну заяву про стягнення інфляційних втрат та 3 річних. 
Вказує, що посилання місцевого суду щодо натуральності зобов`язання є недоречним у даній справі.
Міньковська А.В. просила заочне рішення Новокодацького районного суду м. Дніпра від 29 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Від відповідачів відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» на заочне рішення Новокодацького районного суду м. Дніпра від 29 травня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних– було зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 754/511/23.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 31 березня 2026 року провадження у справі було поновлення та призначено справу до розгляду.
Учасники справи у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомленні належним чином.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступного.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2021 року замінено у виконавчому листі Шевченківського районного суду міста Києва по справі № 2-4839/09 сторону стягувача: ПАТ КБ «Надра» його правонаступником, а саме: ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». (а.с. 3-4) 
Зі змісту вказаної ухвали суду також вбачається, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03.04.2009 у справі 2-4839/09 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_1 на користь ВАТ КБ «Надра» борг у сумі 543 493,69 грн. та судові витрати у сумі 1 730,00 грн., а всього 545 223,69 грн.
Також зазначено, що 08.04.2020 між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір № GL3N016222 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло право вимоги за кредитним договором № 05/12/2007/840-К/1218 від 13.12.2007 та договором іпотеки від 13.12.2007.
Згідно розрахунку, наданого позивачем, розмір інфляційних збитків та 3% річних за період невиконання рішення суду, тобто з 12.03.2017 по 22.02.2019, складає 162 471,00 грн., з яких: розмір 3% річних – 31 806,00 грн., інфляційні втрати – 130 665,00 грн. (а.с. 4).
Судом також встановлено та підтверджено копіями виписок з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (код ЄДРПОУ 38750239) перейменовано на Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» (код ЄДРПОУ 38750239), дата запису в реєстрі 25.07.2024 № 1000741070024056209 (а.с. 5-6).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «Він Фінанс» позову про стягнення задавненої вимоги до відповідачів не пред`явило.
Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком місцевого суду.
Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України(в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно частини першої статті 267 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.
Відповідно до статті 625 ЦК України(в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.
При апеляційному перегляді справи підлягає врахуванню остання правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 11 лютого 2026 року у справі №754/511/23 (провадження №14-63цс25), де сформульовано підхід до застосування статті 625 ЦК України у випадках, коли рішення суду про стягнення боргу залишається невиконаним, але кредитор втрачає право на його примусове виконання.
Велика Палата Верховного Суду у справі №754/511/23 дійшла висновку, що після пропуску строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відмови суду в його поновленні вимога кредитора фактично втрачає можливість примусового захисту, а тому до неї не можуть застосовуватися правила про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. При цьому суд відступив від попереднього висновку, який допускав нарахування таких сум навіть у разі пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання.
Велика Палата Верховного Суду у справі №754/511/23 вказала, зокрема, що:
«105. Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку та за умови, що суд відмовив у його поновленні, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим. Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу. Це означає, що рішення стає таким, яке не можна виконати примусово. У такому випадку за загальним правилом судове рішення про стягнення боргу не припиняє самого зобов`язання (борг як цивільно-правовий обов`язок формально продовжує існувати), але реалізація цього зобов`язання неможлива через примусове виконання.
106. Кредитор не може повторно пред`явити виконавчий документ на виконання (строк пропущено, а в його поновленні відмовлено), повторно звернутися до суду про той самий борг (наявне судове рішення щодо цього боргу), вимагати виконання через державні механізми. Боржник уже не зобов`язаний повертати борг через примус і може посилатися на остаточну втрату можливості виконання рішення.
107. Однак це не виключає можливого погашення боргу боржником добровільно, що не буде вважатися безпідставно отриманим майном.
108. У такій ситуації зобов`язання не є задавненим у класичному розумінні, оскільки позовна давність застосовується до звернення з позовом, а тут уже є судове рішення, яке набрало законної сили.
109. Водночас втрата права на примусове виконання судового рішення, припинення можливості його реалізації через пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання і відмову у його поновленні судом свідчить про неможливість захисту такої вимоги в примусовому порядку.
110. У зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відмовою суду в його поновленні право стягувача на примусове виконання судового рішення є остаточно втраченим, а можливість виконання такого рішення - припиненою.
111. Сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не є формальністю, а є самостійною підставою для припинення можливості примусового виконання судового рішення. Відмова в поновленні строку судом означає остаточність правової ситуації, відсутність будь-яких подальших процесуальних механізмів виконання судового рішення, а отже, відносини щодо примусового виконання стають стабільними.
112. З наведеного вбачається, що хоча формально позовна давність не застосовується, фактично зобов`язання втрачає юридичну примусовість, вимога за цим зобов`язанням стає такою, що не може бути захищена в примусовому порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном.
113. Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад установлений законом строк, що порушило б принцип правової визначеності як один з основоположних аспектів верховенства права.
114. Cплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа.
115. Ці строки забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав боржників.
116. Суд гарантує право на справедливий суд як стягувачу, так і боржнику, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржника, який у такому випадку правомірно протягом тривалого періоду міг розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення та притягнення до відповідальності за його невиконання.
117. Отже, зобов`язання зі сплати боргу, яке засвідчене судовим рішенням про його примусове стягнення, строк пред`явлення виконання за яким пропущено і в поновленні такого строку суд відмовив, а можливість його виконання втрачена, не може вважатися припиненим у матеріально-правовому сенсі (може бути виконаним добровільно боржником). Проте таке зобов`язання вважається тим зобов`язанням, вимоги за яким позбавлені примусового захисту, проте добровільне виконання яких визнається належним.
118. У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України.
119. За протилежним (іншим) підходом буде складатися нерозумна ситуація, за якою після втрати права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу і припинення можливості його реалізації, зокрема у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа для виконання і відмови в поновленні цього строку судом, за обставин неможливості виконання захисту основної вимоги (про стягнення основної суми боргу) кредитор зберігатиме можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконану вимогу, що суперечитиме принципу правової визначеності».
Отже, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 лютого 2026 року у справі №754/511/23 (провадження №14-63цс25) сформулювала правову позицію, що після втрати права на примусове виконання рішення суду основна вимога втрачає примусову захищеність, а тому не може бути підставою для заявлення похідних вимог за статтею 625 ЦК України.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц, зазначив, що «тлумачення частини першої статті509, частини першої статті267, статті625 ЦК України свідчить, що: (1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; (2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; (3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку…».
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі № 727/4474/17, від 23 жовтня 2021 року у справі № 545/746/20, від 05 серпня 2022 року у справі № 757/63074/19-ц, від 26 жовтня 2022 року в справі № 409/129/20.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 23.11.2022 року у справі №285/3536/20, вказав «…що натуральним (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном.
Задавненим є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.
Законодавець у п.4 ч.1ст.602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника.
Також КЦС наголосив, що зарахування, яке по своїй суті є замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони, передбаченої в п.4 ч.1ст.602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливу позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.
На думку КЦС, очевидно, що аналогічний підхід має бути й стосовно 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором тільки позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності. Тим самим досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги.
Тобто складається доволі нерозумна ситуація: кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги без можливості для боржника заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги…».
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.
Як вбачається з матеріалів справи, що ТОВ «Він Фінанс». позову про стягнення задавненої вимоги (основної заборгованості) до відповідачів ОСОБА_1 , та ОСОБА_1  не пред`явив. У зв`язку із цим вимоги про стягнення з відповідачів 3 % річних та інфляційних втрат не ґрунтуються на вимогах закону, а відтак є безпідставними, а тому колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню, а отже і оскаржуване заочне рішення Новокодацького районного суду м. Дніпра від 29 травня 2025 року підлягає залишенню без змін.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обґрунтовано у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради і часткового задоволення зустрічних позовних вимог.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Колегія суддів перевірила доводи апеляційних скарг на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін

Керуючись статтями, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» залишити без задоволення.
Заочне рішення Новокодацького районного суду м. Дніпра від 29 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст судового рішення складено 26 травня 2026 року.

Судді:         О.В. Халаджи

О.В. Агєєв           
Л.П. Никифоряк