СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 травня 2026 року Справа № 480/89/25
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Шевченко І.Г.,
за участю секретаря судового засідання - Мельник О.П., 
позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача 1 - Коропатнік І.О.,
представника відповідача 2 - Кондрашова Д.В.,
представника відповідача 3 - Пономарьової Т.С.,
представника третьої особи 2 - Івченко В.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/89/25 за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 , треті особи: Департамент з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України та Національне агентство з питань запобігання корупції про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту (далі – відповідач-1, Адміністрація ДССТ), військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач-2, ВЧ НОМЕР_1 ), військової частини НОМЕР_2 (далі – відповідач-3, ВЧ НОМЕР_2 ), треті особи: Департамент з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України, Національне агентство з питань запобігання корупції, в якій просив:
1) визнати протиправними та скасувати:
- пункт 11 § 1 наказу Голови Адміністрації ДССТ генерал-майора ОСОБА_2 (далі – ОСОБА_2 ) (по особовому складу) від 29 листопада 2024 року №265 про звільнення старшого лейтенанта ОСОБА_1 з посади командира взводу охорони роти забезпечення пунктів управління НОМЕР_3 бази забезпечення та охорони Адміністрації ДССТ та призначення старшого лейтенанта ОСОБА_1 на посаду командира роти охорони батальйону охорони НОМЕР_4 окремої шляхо-відновлювальної бригади, ВОС-0210003;
- пункт 1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_3 (далі – ОСОБА_3 ) (по стройовій частині) від 08 грудня 2024 року №378, яким наказано старшого лейтенанта ОСОБА_1 , командира взводу охорони роти забезпечення пунктів управління військової частини НОМЕР_1 , призначеного наказом Голови Адміністрації ДССТ (по особовому складу) від 29 листопада 2024 року № 265 на посаду командира роти охорони батальйону охорони військової частини НОМЕР_2 , вважати таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби в АДРЕСА_1 , з 08 грудня 2024 року виключити із списків особового складу частини, усіх видів забезпечення, з 09 грудня 2024 виключити з продовольчого забезпечення,
- пункт 2 наказу тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_4 (по стройовій частині) від 10 грудня 2024 року № 93, яким наказано вважати старшого лейтенанта ОСОБА_1 , призначеного наказом Голови Адміністрації ДССТ (по особовому складу) від 29 листопада 2024 року №265 на посаду командира другої роти охорони батальйону охорони, таким, що з 10 грудня 2024 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.
2) поновити старшого лейтенанта ОСОБА_1 на посаді командира взводу охорони роти забезпечення пунктів управління НОМЕР_3 бази забезпечення та охорони Адміністрації ДССТ військової частини НОМЕР_1 .
Вимоги позивач мотивував тим, що спірні накази є незаконними та такими, що підлягають скасуванню з огляду на порушення прав ОСОБА_1 , як викривача, передбачених вимогами Закону України «Про запобігання корупції». 
Так, позивач звертає увагу на те, що він, виконуючи свої посадові обов`язки, виявив факти, які свідчать про порушення посадовими особами військової частини НОМЕР_1 вимог антикорупційного законодавства. Про ці факти він повідомив відповідні компетентні органи. Зокрема, ОСОБА_1 03.07.2024 звернувся до Генерального прокурора ОСОБА_5 (копії цих звернень направив до Офісу Президента України, Міністерства оборони України, Державного бюро розслідувань, а також Голові ДССТ Яковцю О.В.) із заявою щодо вчинення керівництвом Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, службовими особами ВЧ НОМЕР_1 корупційних злочинів - виплату грошового забезпечення особам, які у військовій частині ніколи не перебували і фактично не виконували обов`язки військової служби.
Після цього, ОСОБА_1 неодноразово звертався до Голови Адміністрації ДССТ Яковця О.В., командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 , Міністерства оборони України з письмовими рапортами з метою отримання інформації та доведення факту вчинення службовими особами військової частини НОМЕР_1 кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією.
06 листопада 2024 року Міністерством оборони України матеріали за повідомленням ОСОБА_1 щодо протиправних дій службових осіб військової частини НОМЕР_1 зареєстровано до Єдиного порталу повідомлень викривачів під ідентифікатором НОМЕР_5 та ОСОБА_1 набув статусу викривача. 
Таким чином, він здійснив усі залежні від нього дії для повідомлення про вчинення службовими особами військової частини НОМЕР_1 кримінального правопорушення, пов`язаного з корупцією.
Зауважив, що статус викривача ОСОБА_1 надано Міністерством оборони України, в системі якого здійснює свою діяльність відповідач – Адміністрація ДССТ. Відтак, стверджує, що керівництву Адміністрації ДССТ було достеменно відомо про набуття ОСОБА_1 статусу викривача та інформування Міністерством оборони України керівника підрозділу не потребувало.
Попри наявність у ОСОБА_1 статусу викривача, про що Адміністрації ДССТ було достеменно відомо, його було звільнено із займаної посади у військовій частині НОМЕР_1 , без попередження про звільнення, проти його волі та ненадання на це згоди.
Так само виданий наказ полковником ОСОБА_3 , не зважаючи на його обізнаність про те, що ОСОБА_1 є викривачем та згоди на переведення не давав.
При цьому, вважає, що його діяльність, як викривача, напряму пов`язана із його звільненням з посади.
Наголошує на тому, що ці накази призвели до негативних наслідків. В обґрунтування цих обставин, відмітив, що у м. Києві у ОСОБА_1 є власне житло, проживає дружина, двоє дітей та внук. Він має хронічні захворювання, які потребують нагляду лікарів.
Таким чином, переведення ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 , яка дислокується на території Сумської області, стало справжнім потрясінням для його сім`ї. І це при тому, що Сумська область є територією, яка безпосередньо граничить з територією агресора, а частина територіальних громад Конотопського району наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 року № 309 (із змінами та доповненнями) вже включені до територій можливих бойових дій. При цьому, село Дяківка Конотопського району, де фактично дислокується рота охорони, командиром якої призначено ОСОБА_1 , знаходиться всього за 50 кілометрів від кордону. І за таких обставин можливість переїзду дружини ОСОБА_1 за місцем роботи чоловіка була виключена. У зв`язку з цим, звільнення ОСОБА_1 з військової служби без його згоди з посади у військовій частині НОМЕР_1 , яка дислокується у АДРЕСА_1 , без можливості проживання з сім`єю та можливості отримувати необхідний догляд та дієтичне харчування за новим місцем служби - є одним із негативних заходів впливу на викривача, яке спричинено виданням Адміністрацією Державної спеціальної служби транспорту, командирами військових частин НОМЕР_1 та ТОЗЗО оспорюваних наказів.
Негативність такого заходу впливу полягає й в тому, що ОСОБА_1 , будучи викривачем та перебуваючи під захистом держави, розуміючи, що у такий спосіб керівництво намагається усунути його від можливості володіти інформацію про стан справ у військовій частині, але будучи військовослужбовцем зобов`язаний виконувати наказ. При цьому, такий негативний захід впливу вважає застосовано до нього саме через його активну позицію як викривача корупційної складової в діяльності службових осіб військової частини НОМЕР_1 .
Таким чином, вважає, що видання наказу №265 від 29.11.2024 на 23 день після внесення матеріалів за повідомленням ОСОБА_1 до Єдиного порталу повідомлень викривачів, на 17 день після реєстрації в ЄРДР кримінального провадження за фактом зловживання службовими особами військової частини НОМЕР_1 своїм службовим становищем та на наступний день після його чергового рапорту (28.11.2024), є свідченням видання Головою Адміністрації ДССТ ОСОБА_6 наказу, який став засобом помсти йому за його активну позицію як викривача корупційних діянь в системі ДССТ та способом усунення небажаного офіцера з військової частини, в якій ним було виявлено факти корупції.
Більш того, призначення його на нову посаду не вважає, що можна розцінювати як призначення на вищу посаду у порядку просування по службі, оскільки здійснено з порушенням вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (із змінами і доповненнями, далі – Положення №1153/2008), без наявності на те його згоди, як особи, яка має статус викривача, та без наявності жодних для цього передумов - заохочень, постановки в резерв, подання клопотання про підвищення тощо.
Щодо наказу командира ВЧ НОМЕР_1 окремо зазначив, що цей наказ полковником ОСОБА_7 видано в неділю 8 грудня 2024 року, коли адміністративний корпус військової частини не працює. Цей наказ, на порушення пункту 109 Положення №1153/2008, видано ще до надходження витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 про його призначення. Крім того, дату вибуття ОСОБА_1 з військової частини НОМЕР_1 командиром військової частини ОСОБА_3 визначено 8 грудня 2024 року, тобто в день виключення із списків особового складу та без можливості фактичної здачі справ.
З огляду на викладене, вважає, що наявний зв`язок між його звільненням та діяльністю як викривача, що свідчить про неправомірність наказу Голови Адміністрації ДССТ про звільнення та призначення на іншу. За цих же обставин неправомірними та такими, що підлягають скасуванню є накази командира військової частини НОМЕР_1 від 08 грудня 2024 року № 378 та командира військової частини НОМЕР_2 від 10 грудня 2024 року № 93 про виключення та включення ОСОБА_1 до списків особового вказаних військових частин, оскільки вказані накази видані на виконання неправомірного наказу та є порушенням прав викривача .

Ухвалою суду від 13.01.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, учасникам справи встановлено строки для подання заяв по суті спору (т.1, а.с.135).

Відповідачі подали відзиви на позовну заяву, в яких їх представники просили відмовити у задоволенні позову (т.1 а.с.144-146, 154-160, 172-177).
Так, представник відповідача-1 в обґрунтування своєї позиції у відзиві (т.1, а.с.172-177) зазначив, що відповідно до Спільної Директиви Міністерства оборони України та Державної спеціальної служби транспорту від 18.11.2024 №Д-6ДСК було проведено організаційні заходи в системі Держспецтрансслужбі та створено батальйони охорони.
З метою комплектування новостворених структурних підрозділів Держпецтрансслужби та у порядку просування по службі для більш доцільного використання військовослужбовців згідно пропозицій викладених в рапорті начальника головного штабу – першого заступника Голови Адміністрації від 29.11.2024, Головою Адміністрації було прийнято рішення щодо призначення на посади оскаржуваним наказом Голови Адміністрації (по особовому складу) від 29.11.2024 № 265 відповідно до пунктів 82, 83 та 257 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008№1153/2008 (далі – Положення), у тому числі позивача на вищу посаду у порядку просування по службі з ШПК «старший лейтенант» на ШПК «капітан».
Окремо представник звернув увагу на те, що відповідно до абзацу другого пункту 257 Положення№1153/2008, для доукомплектування Збройних Сил України в особливий період просування військовослужбовців по службі здійснюється без дотримання вимог пунктів 85, 87 цього Положення, а призначення військовослужбовців на рівнозначні та нижчі посади здійснюється без згоди військовослужбовців, за винятком випадків, визначених пунктом 112 цього Положення. При цьому за приписами пункту 112 Положення №1153/2008 військовослужбовець, який проходить військову службу за призовом, переміщується у зв`язку із службовою необхідністю та за станом здоров`я на нове місце військової служби без його згоди.
Також зауважив, що стан здоров`я, підготовка та досвід служби дозволяло позивачу виконувати обов`язки військової служби за новою посадою та жодних обмежень щодо призначення позивача на відповідну посаду в порядку просування по службі не було. 
Щодо порушення прав ОСОБА_1 як викривача, представник відповідача-1 зазначив, що Адміністрації Держспецтрансслужби не було відомо, що позивач внесений до Єдиного порталу повідомлень викривачів та є викривачем в розумінні Закону України «Про запобігання корупції». Ні позивач особисто, ні Міністерство оборони України, ні будь-який інший орган не повідомляли Адміністрацію про те, що ОСОБА_1 набув статусу викривача.
Поряд з цим, зауважив, що для надання викривачу гарантій захисту, зі сторони суб`єкта владних повноважень повинні бути вчиненні саме негативні дії, а не дії, що відповідають вимогам чинного законодавства України, проте з тих, чи інших причин не задовольняють викривача. Вказаний Закон не містить положень щодо того, що викривач не може бути призначений на вищу посаду в порядку просування по службі, в тому числі до іншої військової частини. При цьому, в першу чергу, повинен бути наявним зв`язок між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривачем про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою.
Однак, оскаржуваний наказ про призначення позивача на вищу посаду в порядку просування по службі, вважає представник відповідача-1, не можна віднести до рішень, які носять вибірковий характер та не застосовуються до інших військовослужбовців, оскільки цим наказом на посади у інші військові частини були призначені ще військовослужбовці, що свідчить про невибірковий характер наказу.
Враховуючи викладене, вважав, що оскаржуваний наказ Голови Адміністрації ДССТ відповідає критеріям правомірності, визначених в частині 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Представник відповідача-2 в обґрунтування своєї позиції у відзиві (т.1, а.с.154-160) зазначив, що позивач був призваний на військову службу під час мобілізації на виконання наказу Верховного Головнокомандувача Збройних Сил України від 22.02.2022 № 2 «Про призов резервістів на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період», тобто є військовослужбовцем за призовом під час мобілізації. Тобто позивач є військовослужбовцем за призовом під час мобілізації, на якого покладається в тому числі обов`язок свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, проходити військову службу відповідно до вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», вимог Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та вимог інших нормативно-правових актів.
З посиланням на пункти 82, 85, 87, 90, 112 Положення №1153/2008 відмітив, що Положенням не передбачено вимоги отримання від військовослужбовця згоди на його призначення на вищу посаду у порядку просування по службі. Крім того, пунктом 112 Положення №1153/2008 додатково визначено, що переміщення військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом, здійснюється без його згоди. Також, Положенням додатково визначено, що в особливий період просування військовослужбовців по службі здійснюється без дотримання вимог пунктів 85 та 87 Положення та передбачено можливість призначення військовослужбовців без їх згоди на нижчі посади.
Окремо звернув увагу на те, що позивача оскаржуваним наказом Голови Адміністрації ДССТ від 29.11.2024 № 265 було призначено на вищу посаду у порядку просування по службі з ШПК «старший лейтенант» на ШПК «капітан», у зв`язку з чим відповідно до пунктів 82, 112 та 257 Положення №1153/2008 не потребувало згоди позивача, а стан здоров`я, підготовка та досвід служби дозволяли позивачу виконувати обов`язки військової служби за новою посадою та жодних обмежень щодо призначення позивача на відповідну посаду в порядку просування по службі не було, що підтверджується довідкою військово-лікарської комісії від 15.08.2024 №20867, виданою Військово-медичним клінічним центром «Головний військовий клінічний шпиталь».
Також представник відповідача-2, з посиланням на Статут внутрішньої служби, зазначив, що на командування відповідача-2 покладено, у тому числі, обов`язок беззастережно виконувати накази командирів (начальників), що відповідає принципу єдиноначальності. У зв`язку з цим, після надходження 03.12.2024 наказу Голови Адміністрації ДССТ від 29.11.2024 № 265, 04.12.2024 № 594 «Про приймання справ та посади командира взводу охорони забезпечення пунктів управління» наказано позивачу передати, а лейтенанту ОСОБА_8 з 05.12.2024 протягом 3 (трьох) днів прийняти справи командира взводу охорони роти забезпечення пунктів управління та створено відповідну комісію у складі чотирьох військовослужбовців. У зв`язку із здачею справ та посади позивачем та його вибуттям до нового місця служби був прийняти оскаржуваний наказ від 08.12.2024 № 378. 
Щодо дати 08.12.2024 представник відповідача-2 зауважив, що у зв`язку з введенням на території України воєнного стану та переходом відповідача-2 на штати воєнного часу наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 22.12.2023 № 40ДСК «Про організацію служби військ та повсякденної діяльності» у 2024 році» не передбачено вихідних днів у розпорядку роботи відповідача-2, з огляду на що 08.12.2024 є також робочим днем.
Окремо заперечив з приводу доводів позивача про порушення п. 109 Положення №1153/2008 з приводу того, що, на його думку, мав спершу надійти наказ командира відповідача-3 (військової частини НОМЕР_2 ). Представник відповідача-2 зазначив, що у вказаних нормах йде мова про максимальний строк вибуття військовослужбовця до нового місця служби після надходження витягу із наказу командира, який має право призначати відповідного військовослужбовця на посаду, а не командира військової частини, до якої призначається військовослужбовець. Фактично вказаний пункт Положення встановлює строк виконання наказу вищого командира про призначення військовослужбовця на посаду після його надходження до військової частини, в якій проходить службу військовослужбовець.
Вказане вище, на думку представника відповідача-2, спростовуються доводи позивача про: необхідність попередньої згоди позивача на його призначення на посаду в порядку просування по службі; необхідність отримання будь-якого витягу із наказу відповідача-3; неможливість фактичної здачі позивачем справ; можливість здачі справ протягом одного місяця; зобов`язання Позивача здати справи протягом одного дня.
З приводу доводів позивача про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» представник-2 наголосив на тому, що відповідач-2 не був обізнаний з тим, що позивач є викривачем у розумінні Закону України «Про запобігання корупції». Ні Міністерство оборони України, ні будь-який інший орган не повідомляли відповідача-2 про те, що позивач набув статусу викривача.
Поряд з цим, зауважив, що для надання викривачу гарантій захисту, зі сторони суб`єкта владних повноважень повинні бути вчиненні саме негативні дії, а не дії, що відповідають вимогам чинного законодавства України, проте з тих, чи інших причин не задовольняють викривача. Вказаний Закон не містить положень щодо того, що викривач не може бути призначений на вищу посаду в порядку просування по службі, в тому числі до іншої військової частини.
При цьому жодних негативних заходів впливу відповідачі до позивача не застосовували. Оскаржуваним наказом від 29.11.2024 № 265 позивач призначений на вищу посаду, тобто його становище покращилось, оскільки в силу свого досвіду та позитивних морально-ділових якостей позивач отримав вищу посаду, вище звання та вище грошове забезпечення. Жодного негативного заходу впливу до позивача не вчинялось.
Крім того, наказ про призначення позивача на вищу посаду в порядку просування по службі не можна віднести також до рішень, які носять вибірковий характер та не застосовуються до інших військовослужбовців, оскільки оскаржуваним наказом від 29.11.2024 № 265 на посади у інших військових частинах були призначені ще два військовослужбовці, що свідчить про звичайний характер наказу. 
Щодо посилання на те, що у позивача в Києві наявне житло, у Києві проживає його дружина, діти та онук, а призначення його на вищу посаду у іншій військовій частині позбавляє можливості проживання з сім`єю та можливості отримувати необхідний догляд та дієтичне харчування, що для позивача є негативним наслідком, представник відповідача-2 зазначив, що позивач є військовослужбовцем за призовом під час мобілізації, а під час дії особливого періоду військовослужбовці, призвані на військову службу під час мобілізації, розміщуються в казармах. Тобто чинним законодавством України на період дії воєнного стану не передбачено для військовослужбовців за призовом під час мобілізації будь-яких гарантій проживання зі своєю сім`єю за місцем знаходження житла за відсутності відповідних підстав. Тобто, жодного погіршення становища з цих причин не відбулось.
Щодо отримання догляду та дієтичного харчування відмітив, що на момент виключення позивача зі списків особового складу його стан здоров`я у повній мірі дозволяв виконувати обов`язки, як за посадою, яку обіймав, так і за посадою, на яку позивач був призначений в порядку просування по службі. Будь-яких звернень позивача з відповідними медичними документами, які підтверджували б необхідність дієтичного харчування та, тим паче, догляду, до відповідача-2 не надходило. Крім того, проходячи військову службу у відповідача-3 позивач не позбавлений, за наявності відповідних медичних показань, отримувати дієтичне харчування в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 29.03.2002 № 426 від 29 березня 2002 р. № 426 «Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, поліцейських, осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту».
Посилання позивача на те, що внаслідок його призначення на посаду в іншій частині він буде усунутий від можливості володіти інформацією про стан справ у Відповідача 2, що, начебто, не може бути розцінено як негативний наслідком, оскільки позивач не позбавлений права та можливості звертатись у порядку, передбаченому Законом України «Про інформацію», з відповідними запитами.
Враховуючи викладене, вважав, що оскаржуваний наказ Т0710 відповідає критеріям правомірності, визначених в частині 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Представник відповідача-3 в обґрунтування своєї позиції у відзиві (т.1, а.с.144-146) зазначив, що вимоги, викладені в позовній заяві позивачем є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають чинному законодавству. Стверджує, що наказ командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 10.12.2024 №93, виданий на підставі наказу Голови Адміністрації ДССТ (по стройовій частині) №265 від 29.11.2024, відповідає вимогам Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, у зв`язку із переміщенням старшого лейтенанта ОСОБА_1 на нове місце служби з однієї військової частини до іншої шляхом призначення на вищу посаду – у порядку просування по службі.
Представник позивача подав відповіді на відзиви відповідачів Адміністрації ДССТ (т.1 а.с.217-223), Військової частини НОМЕР_1 (т.1 а.с.231-233) та Військової частини НОМЕР_2 (т.1 а.с.241-242). 
У відповідях на відзиви, представник позивача підтримала доводи, викладені у позові та окремо відмітила, що позиція відповідачів про можливість переведення ОСОБА_1 на іншу посаду без його згоди є такою, що суперечить вимогам чинного законодавства, у зв`язку з чим оскаржувані накази є протиправними та підлягають скасуванню.
Щодо позиції відповідачів про те, що їм не було відомо про внесення до Єдиного порталу повідомлень викривачів матеріалів про зловживання полковником ОСОБА_3 , як командиром військової частини НОМЕР_1 , своїм службовим становищем, то така позиція навпаки, доводить неправомірність оскаржуваних наказів та необхідність їх скасування як таких, що порушує права викривача.
Командир військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 намагається переконати суд в тому, що в Збройних Силах України є нормою, коли військовослужбовця виключено із списків особового складу військової частини і поки він прибуде на нове місце служби він може обійтися без військового забезпечення, у тому числі продовольчого. При цьому, на порушення п. 109 Положення №1153/2008, ОСОБА_3 в оскаржуваному наказі дату вибуття ОСОБА_1 з військової частини НОМЕР_1 визначено 8 грудня 2024 року, тобто до надходження витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 на новому місці служби.
Відмітила, що статтею 53-4 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено перелік негативних наслідків, який не є вичерпним, одним з яких зазначено переведення викривача на іншу посаду. А оскільки такий захід вказано як негативний захід впливу, то таке переведення на іншу посаду здійснюється проти волі викривача. Стверджувала, що переведення ОСОБА_1 на іншу посаду, в іншу місцевість є негативним заходом впливу та здійснено проти його волі, про що він зазначив після ознайомлення з оскаржуваним наказом: «З наказом ознайомлений. Згоди на переведення не давав».
При цьому визначальним є ставлення самого викривача до такого заходу впливу, а не відношення адміністрації, яка його застосувала.
Щодо доданих відповідачем-1 доказів до відзиву, представник позивача окремо відмітила, що такі є додатковими доказами намагання Адміністрації ДСТТ лише створити видимість об`єктивності та за рахунок включення до вказаних рапортів інших військовослужбовців приховати дійсні наміри «позбутися» «незручного» офіцера.
Відмітила, що анонімний лист не може бути підставою для прийняття оскаржуваного рішення, оскільки відповідно до вимог ст. 8 Закону України «Про звернення громадян» письмове звернення без зазначення місця проживання, не підписане автором (авторами), а також таке, з якого неможливо встановити авторство, визнається анонімним і розгляду не підлягає. Крім того, це звернення не містить відомостей про день та номер його реєстрації, як вхідної кореспонденції в Адміністрації ДССТ, що є обов`язковою вимогою для усієї кореспонденції, яка надходить до підприємств, установ, організацій та представник Адміністрації ДССТ не надав докази способу фактичного надходження цього анонімного звернення, так само відсутні докази ознайомлення з резолюцією, накладеної першим заступником Голови Адміністрації ДССТ Кисільом О.М., полковниками ОСОБА_9 та Екштейном О.О. 
Представник позивача вважала, що рапорт першого заступника Голови Адміністрації ДССТ Кисіля О.М. про призначення на вищі посади військовослужбовців, які вислужили у військовому званні граничні терміни не міг бути підставою для прийняття оскаржуваного рішення, оскільки не містить законодавчо передбачених відомостей про можливість застосування до вказаних у рапорті військовослужбовців заохочення у виді дострокового присвоєння чергового військового звання.
З посиланням на п. 46 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 та ст. 29 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, із змінами, внесеними Законами № 3088-IX від 02.05.2023 та № 3621-IX від 21.03.2024 щодо термінів присвоєння чергового звання, представник позивача зазначила, що є всі підстави стверджувати, що вказаний рапорт першим заступником Голови Адміністрації ДССТ Кисілем О.М. написано за добу лише для того, щоб «позбутися» Прокопенка В.В., а інші військовослужбовці, які включені до цього рапорту, вислуга яких у військовому званні становить півтора – два роки, та стосовно яких відсутні відомості про їх участь у бойових діях, включені до нього, щоб створити видимість «турботи» керівництва не лише про Прокопенка В.В.
Щодо рапорту начальника головного штабу – першого заступника Голови Адміністрації ДССТ генерал-майора Сергія Затолокіна від 29 листопада 2024 року, представник позивача відмітила, що цей рапорт підписано в один день з виданням оскаржуваного наказу та відомості щодо його погодження у порядку, визначеному розпорядчими документами ДССТ, відповідачем не надано. Визначальним в оцінці судом вказаного доказу, звернула увагу представник позивача, може стати близькість дати подання останнього рапорту ОСОБА_1 від 28.11.2024, в якому він повідомив Голову Адміністрації ДССТ про наявність у військовій частині НОМЕР_1 злочинного угрупування на чолі якого стоїть генерал ОСОБА_10 , та рапорту самого генерала Затолокіна С.М. від 29.11.2024, яким він пропонує перевести ОСОБА_1 командиром роти охорони батальйону охорони НОМЕР_4 окремої шляхо-відновлювальної бригади, яка дислокується на території Конотопського району Сумської області.
Враховуючи викладене представник позивача вважала, що докази, долучені представником Адміністрації ДССТ до відзиву на позовну заяву, ще раз свідчать про наявність зв`язку між негативними заходами впливу та повідомленням викривача про порушення вимог Закону іншою особою, а саме: певна послідовність подій – спочатку ОСОБА_1 повідомив про вчинення службовими особами військової частини НОМЕР_1 кримінального правопорушення, пов`язаного з корупцією, а потім його перевели до іншої військової частини;
- наближеність в часі цих подій – ОСОБА_1 03.07.2024 подав заяву Генеральному прокурору, 05.08.2024 подав заяву Голові Адміністрації ДССТ, 19.08.2024 та 07.10.2024 подав 4 рапорти командиру ВЧ НОМЕР_1 , 25.10.2024 подав рапорт до Міністерства оборони України та 06.11.2024 МОУ внесено відомості до Єдиного порталу повідомлень викривачів, 28.11.2024 подав рапорт Голові Адміністрації ДССТ, а вже 29.11.2024 першим заступником Голови Адміністрації ДССТ Затолокіним С.М. подано рапорт про переведення ОСОБА_1 в іншу військову частину та цього ж дня Головою Адміністрації ДССТ видано оскаржуваний наказ.
Представник Адміністрації ДССТ – подав заперечення на відповідь на відзив (т.2 а.с.9-11), в яких підтримав доводи, викладені у відзиві, та додатково відмітив, що твердження представника позивача про те, що підставою для переведення позивача був анонімний лист є хибним. Підставою для переведення військовослужбовців військової частин НОМЕР_1 була Спільна Директива Міністерства оборони України та Державної спеціальної служби транспорту від 18.11.2024 № Д-6ДСК відповідно до якої збільшилася штатна чисельність структурних підрозділів Державної спеціальної служби транспорту, в результаті виникла потреба в комплектуванні новостворених структурних підрозділів та для більш доцільного використання військовослужбовців у порядку просування по службі відбулось призначення на вищі посади. На підставі анонімного листа було виключно проведено аналіз та визначено перелік особового складу військової частини НОМЕР_1 , який можна призначити на вищі посади – у порядку просування по службі та таких які вислужили у військовому званні граничні терміни, а не як зазначає представник позивача заохочення у виді дострокового присвоєння чергового військового звання. Разом з тим, представник позивача довільно та невірно трактує норми чинного законодавства з посиланням на п. 46 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008№1153/2008, оскільки згідно з абз. 22 пункту 46 Положення зазначено, що у період дії воєнного стану для осіб сержантського, старшинського та офіцерського складу, які проходять військову службу, встановлюються інші (скорочені) строки вислуги у військовому званні.
Додатково наголосив, що для надання викривачу гарантій захисту, зі сторони суб`єкта владних повноважень повинні бути вчиненні саме негативні дії, а не дії, що відповідають вимогам чинного законодавства України, проте з тих, чи інших причин не задовольняють викривача.
Виходячи з викладеного вище, дії вчинені (прийняті) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Також сторонами подавалися додаткові пояснення, зокрема, представником позивача (т.2 а.с. 73-77, 215-221, т.4 а.с.46-48), Адміністрацією ДССТ (т.4 а.с.1-25, 56-59), представником Військової частини НОМЕР_2 (т.3 а.с.110-111, 127-128,239-240) та представником Військової частини НОМЕР_1 з додатковими доказами на обґрунтування таких пояснень (т.3 а.с.246-251).
Так, представник позивача у додаткових поясненнях зазначила, що надана представником відповідача-1 копія поштового конверту, який містить надпис «Особисто в руки», «Голові Адміністрації ДССТ генералу Яковцю О.В.», а також містить відбиток реєстраційного штампу вхідної кореспонденції із зазначенням дати реєстрації «01.10.2024» та вхідного номера «№ 2228» не є належним та допустимим доказом на підтвердження дати надходження анонімного звернення до Адміністрації ДССТ, оскільки жодним Законом чи підзаконним нормативно-правовим актом України не передбачено реєстрацію конверту, як вхідної кореспонденції. Крім того, Адміністрація ДССТ відповідно до свого Положення, є спеціальним військовим формуванням із спеціальним пропускним режимом та об`єктом, на території якого скринька для звернень відсутня, а оскільки копія конверту, долучена до клопотання Адміністрації ДССТ від 13.03.2025, не містить жодних поштових реквізитів, є всі підстави стверджувати, що такий конверт до військового формування не надходив
Також вважає, що підтвердженням незаконності оскаржуваного рішення та намагання Адміністрацією ДССТ приховати цьому докази, є відповідь Голови Адміністрації ДССТ Яковця О.В. на адвокатський запит, яким відмовлено в наданні адвокату запитуваної інформації.
Щодо наданої копії документу – «Список офіцерів ротної ланки, які вислужили встановлені терміни перебування у військовому званні» від 01.10.2024 № 854/1806, який підписано командира ВЧ НОМЕР_1 полковником ОСОБА_3 , стверджувала, що цей документ не є належним та допустимим доказом ознайомлення ОСОБА_9 та ОСОБА_3 з резолюцією керівника на анонімному зверненні, оскільки не містить відомостей про те, що командир ВЧ НОМЕР_1 полковник ОСОБА_3 підготував його 01.10.2024 на виконання резолюції, вчиненої керівником на анонімному зверненні 01.10.2024, стосується лише офіцерів ротної ланки військової частини НОМЕР_1 , не містить жодних елементів, які б відповідали такій категорії документів, як «аналіз» чи «доповідь», не містить відомостей про його реєстрацію службою діловодства, як вхідної кореспонденції в Адміністрації ДССТ, а також про його отримання, внутрішню реєстрацію та опрацювання структурними підрозділами, у тому числі управлінням персоналу.
Щодо надання копії рапорту першого заступника Голови Адміністрації ДССТ Кисіля О.М. від 02.10.2024 також представник позивача стверджувала, що цей документ не є належним та допустимим доказом ознайомлення ОСОБА_9 з резолюцією керівника на анонімному зверненні, оскільки не містить відомостей, підтверджуючих його реєстрацію службою діловодства, а відтак є свідченням того, що створений в порушення регламенту МО України та є одноособовим вирішенням службовою особою кадрового питання.
Більш того, з вказаного рапорту слідує, що ОСОБА_11 із 10 офіцерів, які у списку значаться як гідні призначення на вищу посаду, визначив лише 5, які запропонував для підвищення, утім відомостей щодо підстав такого рішення рапорт не містить.
Щодо твердження відповідачів про відсутність у них інформації про статус викривача у ОСОБА_1 на момент переведення, представник позивача просила звернути увагу на те, що позивач повідомляв: двічі –Міністерство оборони України, тричі - Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту, чотири рази - командування військової частини НОМЕР_1 про факти корупції. Тобто, отримавши ще перше повідомлення про корупцію від позивача, датоване 03.07.2024, відповідачі зобов`язані були вжити заходи щодо припинення таких правопорушень і зобов`язані були повідомити НАЗК про зазначені правопорушення. Проте фактів вжиття таких заходів і підтвердження надсилання повідомлень спеціально уповноваженому суб`єкту у сфері протидії корупції відповідачами надано не було.
Натомість Адміністрація Державної спеціальної служби транспорту і командування військової частини НОМЕР_1 не виконало вимог чинного законодавства України, чим допустило порушення ч. 6 ст. 53 ЗУ “Про запобігання корупції”.
При цьому звернула увагу на те, що перелік негативних заходів впливу не є вичерпним. Вважала, що негативність такого заходу впливу полягає в тому, що ОСОБА_1 , будучи викривачем та перебуваючи під захистом держави, розумів, що у такий спосіб керівництво намагається усунути його від можливості володіти інформацією про стан справ у військовій частині, але як військовослужбовець, він був зобов`язаний виконувати наказ. Наголосила, що негативний захід впливу застосовано до ОСОБА_1 саме через його активну позицію як викривача корупційної складової в діяльності службових осіб військової частини НОМЕР_1 .
Також вважала, що доводи представників відповідачів про те, що підставою для переведення військовослужбовців військової частин НОМЕР_1 стала Спільна Директива Міністерства оборони України та Державної спеціальної служби транспорту від 18.11.2024 № Д-6ДСК, відповідно до якої збільшилася штатна чисельність структурних підрозділів Державної спеціальної служби транспорту, в результаті чого виникла потреба в комплектуванні новостворених структурних підрозділів та для більш доцільного використання військовослужбовців у порядку просування по службі відбулось призначення на вищі посади” - є хибним, і заявленими з метою ввести в оману суд, адже Директива датується 18.11.2024, а в матеріалах справи є рапорт ОСОБА_12 від 02.10.2024, в якій вже вирішувалося питання про переміщення зазначених вище військовослужбовців. Вказане свідчить про суперечливу (непослідовну) поведінку суб`єкта владних повноважень, та про обґрунтованість позовних вимог.
Представник Адміністрації ДССТ також подав додаткові пояснення(т.4 а.с.1-25, 56-59), в яких підтримав позицію, викладену у раніше поданому відзиві та додатково, зокрема, щодо твердження представника позивача про обізнаність Адміністрації Держспецтрансслужби про статус викривача, відмітив, що під час попереднього розгляду було проведено перевірку відповідної документації, здійснено опитування посадових осіб військової частини НОМЕР_1 та отримано відповідні пояснення, що підтверджується додатками. За результатами попереднього розгляду однозначно встановлено, що інформація, викладена в повідомленні, не підтверджується. Жоден із зазначених у заяві ОСОБА_1 фактів не знайшов свого підтвердження. Доповідну записку підписано 19.07.2024 Уповноваженим з антикорупційної діяльності Адміністрації полковником ОСОБА_13 та подано встановленим порядком керівнику. 
На виконання вимог абзацу дев`ятого частини 3 статті 53-2 Закону України “Про запобігання корупції” особі, яка здійснила повідомлення, надається детальна інформація про результати попереднього розгляду, а також дисциплінарного провадження (якщо воно проводилося) у триденний строк з дня завершення відповідного розгляду чи провадження.
Заявника повідомлено про результати попереднього розгляду (вих № 518/4001 від 22.07.2024).
Наступний рапорт позивача від 05.08.2025 був поданий з тих же питань щодо яких проведено попередній розгляд та було направлено до Департаменту контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки Служби безпеки України для прийняття процесуального рішення та особисто повідомлено ОСОБА_1 про це. Про результати розгляду листа до ДКРЗ СБ України станом на день подання пояснень до суду Адміністрацію Держспецтрансслужби не повідомлялось.
У зв`язку з цим, та після проведення ретельної попередньої перевірки, у Адміністрації Держспецтрансслужби були відсутні підстави вважати ОСОБА_1 викривачем у розумінні чинного законодавства, оскільки його повідомлення не відповідає критеріям достовірності та підтвердження інформації, що є обов`язковими для набуття такого статусу.
Представник відповідача-1 наголосив, що позивач був переведений на нове місце служби з метою застосування набутого ним досвіду, з посади, що передбачає штатне військове звання “старший лейтенант” на посаду з штатним званням на ступінь вище “капітан” та збільшився розмір грошового забезпечення відповідно. У зв`язку з цим, відсутні підстави вважати, що такі дії є негативним заходом впливу.
Щодо ненадання ОСОБА_1 дозволу на переведення та негативних заходів впливу ще раз наголосив, що військовослужбовця можуть перевести на нове місце служби в іншу військову частину без його згоди. Ця процедура відповідає пункту 112 Положення №1153/2008.
При цьому 09.12.2024 ОСОБА_1 було зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , що підтверджується витягом з наказу від 09.12.2024 № 91, а 10.12.2024 приступив до виконання своїх посадових обов`язків (наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 10.12.2024 № 93). Тобто для прийняття справ та посади, з вищим рівнем відповідальності та більшим обсягом роботи знадобилося 1 (один) день, що рівнозначно часу наданого у військовій частині НОМЕР_1 для здавання справ та посади командира взводу.
Окремо щодо твердження представника, що підставою для переведення Позивача був анонімний лист є хибним, оскільки підставою для переведення військовослужбовців військової частин НОМЕР_1 була Спільна Директива Міністерства оборони України та Державної спеціальної служби транспорту від 18.11.2024 № Д-6ДСК, відповідно до якої збільшилася штатна чисельність структурних підрозділів Державної спеціальної служби транспорту, в результаті чого виникла потреба в комплектуванні новостворених структурних підрозділів та для більш доцільного використання військовослужбовців у порядку просування по службі відбулось призначення на вищі посади.
На підставі анонімного листа було виключно проведено аналіз та визначено перелік особового складу військової частини НОМЕР_1 який можна призначити на вищі посади –у порядку просування по службі та таких які вислужили у військовому званні граничні терміни, а не як зазначає представник позивача заохочення у виді дострокового присвоєння чергового військового звання.
Стосовно доводів представника позивача про непослідовність дій Адміністрації Держспецтрансслужби, представник відповідача-2 відмітив, що у відзиві Адміністрації Держспецтрансслужби від 28.01.2025, а також в додаткових поясненнях від 06.08.2025 чітко вказано, що підставою для переміщення позивача була Директива Міністерства оборони України та Державної спеціальної служби транспорту від 18.11.2024 № Д-6ДСК. У відзиві на позов було надано повну хронологію подій (від анонімного листа до наказу про призначення на посаду командира взводу охорони роти охорони батальйону охорони НОМЕР_4 окремої шляхо-відновлювальної Конотопської бригади), що дає змогу суду провести аналіз дій при винесенні рішення та унеможливлює введення в оману суду. Саме відповідно до Директиви відбулось збільшення штатної чисельності та виникнення потреби у комплектуванні новостворених структурних підрозділів.
Рішення про призначення на вищі посади, як і сам оскаржуваний наказ, були видані після набрання чинності Директивою та виключно на виконання її положень.
Анонімний лист від 01.10.2024 був лише приводом для проведення службового вивчення та первинного аналізу кадрової ситуації, так само це зазначається в поясненнях від 06.08.2025.
З урахуванням вищезазначеного, рішення про переміщення було прийнято виключно на підставі Директиви та з метою більш доцільного використання військовослужбовців у порядку просування по службі.
Крім того, представник відповідача-2 наголосив на тому, що відповідно до пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі – Положення), вже сам наказ уповноваженої посадової особи є єдиною та достатньою правовою підставою для переміщення військовослужбовця.
Представник ВЧ НОМЕР_2 (т.3 а.с.110-111, 127-128, 239-240) у поясненнях додатково відмітив, що у період дії воєнного стану відповідно до законодавства та практики, яка застосовується в органах військового управління, процедура присвоєння звань може мати спрощений, оперативний характер, що обумовлено потребами забезпечення ефективного функціонування Збройних Сил України для осіб сержантського, старшинського та офіцерського складу, які проходять військову службу, встановлюються такі строки вислуги у військовому званні молодшого та старшого сержантського і старшинського складу, молодшого офіцерського складу - 1 рік вищого сержантського і старшинського складу, старшого офіцерського складу - 2 роки. Так, відповідно до наказу Голови Адміністрації ДССТ від 21 січня 2025 року № 28 старшому лейтенанту ОСОБА_1 командиру роти охорони батальйону охорони НОМЕР_4 окремої шляхо-відновлювальної Конотопської бригади (вислуга у військовому званні - 32 роки) у воєнний час відповідно до пунктів 46, 55 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та пункту 11 Положення про Державну спеціальну службу транспорту присвоєно військове звання “капітан”.
Додатково заперечив твердження позивача про те, що позивача було переведено до військової частини, яка дислокується поблизу території агресора. Наголосив, що позивач проходить службу в підрозділі, який дислокується у відносно спокійній місцевості, яка не перебуває у зоні активних бойових дій. Район дислокації батальйону охорони не піддається систематичним обстрілам, не межує безпосередньо з лінією фронту. Обстановка у місці несення служби характеризується як контрольована та відносно стабільна.
Окремо зауважив, що позивач викривлює інформацію стосовно вірного зазначення населеного пункту, в якому дислокується позивач. Підрозділ дислокується в межах Конотопського району, однак в іншому населеному пунктів неподалік міста Конотоп, але з іншого боку від кордону. В цілях безпеки назву населеного пункту представника відповідача-3 не зазначав. 
Щодо доводів про те, що позивач не має можливості отримувати необхідний догляд та дієтичне харчування, зазначив, що за період проходження позивачем служби у підрозділі, розташованому у відносно спокійній місцевості, ОСОБА_1 звертався до медичного пункті двічі з метою отримання направлення до лікарів Конотопської центральної районної лікарні. Виходячи з медичної характеристики начальника медичної служби протягом усього часу несення служби позивачем медичною службою не фіксувалися випадки стаціонарного лікування чи його тимчасової непрацездатності. До виконання бойових завдань не залучався (т.3, а.с.239-240). 
Представник ВЧ НОМЕР_1 у письмових поясненнях (т.3 а.с.246-251), підтримав позицію, викладену у раніше поданому відзиві та додатково відмітив, що у своїх поясненнях представник позивача свідомо вводить суд в оману, зазначаючи, що позивач подав ряд рапортів, адресованих командиру відповідача, які, начебто, були повідомленнями про корупцію і є свідченням того, що позивач є викривачем, та які були, начебто, залишені без розгляду відповідачем-2. Натомість 2 рапорти від 19.08.2024 не були рапортами по своїй правовій природі, а були зверненням громадянина, оскільки не стосувались прохання надати відпустку, матеріальну допомогу, переведення, пояснення тощо. Також позивач звертався до відповідача-2 з двома рапортами від 07.10.2024, які також за своєю правовою природою є не рапортами, а зверненнями громадянина, в яких також не було зазначено місце проживання позивача. В той же час, відповідач-2 надав відповідні відповіді на подані рапорти позивача від 07.10.2024. Поряд з цим всі рапорти позивача не містили будь-якої інформацію про виявлені можливі факти корупції та містили лише запит інформації та документів, що віднесена до інформації з обмеженим доступом.
Також представниками третіх осіб – Національного агентства з питань запобігання корупції, Департаменту з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України та Міністерством оборони України були подані пояснення на позовну заяву (т.1 а.с.202-209, т.2 а.с.53-56).
У поясненнях представники третіх осіб зазначили, що в липні 2024 року ОСОБА_1 здійснив, як викривач, всі залежні від нього дії для повідомлення про можливе вчинення корупційного правопорушення посадовими особами Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту та Військової частини НОМЕР_1 , направивши повідомлення до Генерального прокурора, Офісу Президента України, Міністерства оборони України, Державного бюро розслідувань та Голові Державної спеціальної служби транспорту.
ОСОБА_1 набув прав та гарантій захисту викривача у зв`язку із повідомленням про можливе вчинення корупційного правопорушення посадовими особами Військової частини НОМЕР_1 до Міністерства оборони України від 06.11.2024 (за унікальним ідентифікатором повідомлення НОМЕР_5 ).
Зауважили, що Законом не визначено період часу протягом якого на викривача поширюються гарантії захисту його трудових прав. А отже, в даному випадку, необхідним є встановлення наявності або відсутності причинно-наслідкового зв`язку між повідомленням про можливе вчинення корупційного злочину та звільненням особи, яка здійснила таке повідомлення.
ОСОБА_1 не звертався до Департаменту та Національного агентства за захистом своїх прав як викривач, тому Департамент та Національне агентство не проводили перевірку та не встановлював причинно-наслідковий зв`язок між повідомленнями ОСОБА_1 про можливі корупційні правопорушення посадовими особами відповідача-1 і відповідача-2 та заходами, які до нього застосовані цими особами.
Враховуючи норми чинного законодавства та позицію Верховного Суду, сформовану під час розгляду аналогічних справ, саме відповідач повинен доводити відсутність у нього мотивів застосування до викривача негативних заходів внаслідок здійснення останнім відповідного повідомлення. В протилежному випадку, а саме у випадку не доведення зазначених обставин, порушені права викривача підлягають обов`язковому відновленню, зокрема, в судовому порядку.
Представники третіх осіб просили врахувати подані пояснення під час розгляду справи (т.1, а.с.209, т.2, а.с.56). 
Ухвалою суду від 31.01.2025 було відмовлено у задоволенні клопотань представників відповідачів про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та витребувано додаткові докази у відповідача-1 та Міністерства оборони України (т.1 а.с.192-193). 
Ухвалами суду від 05.03.2025, 21.04.2025 (т.2, а.с.59,103) у Адміністрації ДССТ витребувано додаткові докази у справі, на виконання вимог якої такі були надані (т.2, а.с. 67-72, 116-117).
У подальшому ухвалою суду від 03.06.2025 ухвалено перейти із спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 24.06.2025 (т.2 а.с.118).
Підготовче засідання неодноразово відкладалось та в ньому оголошувались перерви, у зв`язку з необхідністю витребування додаткових доказів від відповідача-1, у тому числі за клопотанням представника позивача про витребування оригіналу журналу реєстрації вхідної кореспонденції (т.2 а.с.164,199-206), з метою забезпечення участі в засіданні участі представника позивача та Національного агентства з питань запобігання корупції (т.3 а.с.113-118, ), у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги в Сумській області, яка тривала довгий час (т.4 а.с.32-37, 91, 176, 186, т.4 а.с.212, 220, 227, 232, 236, 240-241), за клопотанням представника позивача через технічну неможливість йому приймати участь у проведенні відеоконференції (т.4 а.с.201-207).
При цьому ухвалами суду від 12.06.2025, від 13.06.2025 та від 03.11.2025 забезпечено участь позивача та представників учасників справи в режимі відеоконференції поза межами суду за допомогою власних технічних засобів в підсистемі відеоконференцзв`язку (т.2 а.с.140, 156, т.4 а.с.152-154, т.5, а.с.66).
Ухвалою суду від 16.02.2026 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 09.03.2026 (т.5, а.с.8-9), втім судові засіданні неодноразово відкладалися у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги в Сумській області, яка тривала довгий час (т.5, а.с.32,52,70,75,80).
Чергове засідання було призначено на 27.04.2026.
Представник Департаменту з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України, повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи (т.5, а.с.84) в судове засідання не з`явився, у справі містяться заяви представника Міністерства оборони України, в яких він просив проводити судові засідання у його відсутності та відмовити у задоволенні позову (т.5, а.с.17-18,37-38).
Також в судове засідання не з`явився представник позивача, у той же час ОСОБА_1 не заперечував проти розгляду справи у відсутності його представника.
Враховуючи викладене суд вважав можливим розглядати справу у відсутності представника позивача та третьої особи.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позові, відповідях на відзиви та додаткових поясненнях, просив позов задовольнити у повному обсязі.
Представники відповідачів проти позову заперечували з підстав, викладених у відзивах, запереченні на відповідь на відзив, додаткових поясненнях, просили у задоволенні позову відмовити.
Представник третьої особи - Національного агентства з питань запобігання корупції, підтримала позицію, викладену у поданих поясненнях, у вирішенні справи покладалась на розсуд суду.
Заслухавши позивача, представників відповідачів, третьої особи, дослідивши наявні матеріали справи, заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

У судовому засіданні встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_6 (по стройовій частині) від 25.02.2022 №56, прийнятого на виконання наказу Верховного Головнокомандувача Збройних Сил України від 22.02.2022 № 2 «Про призов резервістів на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період» та мобілізаційної Директиви Командувача оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Збройних Сил України від 16 лютого 2022 року №42-Т, старшого лейтенанта ОСОБА_1 з 25 лютого 2022 року призначено на посаду заступника начальника військового полігону військової частини НОМЕР_6 (т.1, а.с.38).
Згідно з довідкою керівника медичної служби та командування військової частини НОМЕР_6 , 09 березня 2022 року ОСОБА_1 під час виконання службових обов`язків військової служби в зоні ведення бойових дій поблизу населеного пункту Попасна Луганської області отримав вогнепальне осколкове поранення м`яких тканин дельтовидної ділянки правої верхньої кінцівки (т.1, а.с.39).
17 лютого 2023 року наказом Міністра оборони України Резнікова О.Ю. за №163 старшого лейтенанта ОСОБА_1 , начальника полігону ІНФОРМАЦІЯ_2 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України, за його згодою звільнено із займаної посади, виключено зі списків особового складу Збройних Сил України та направлено для подальшого проходження військової служби до Державної спеціальної служби транспорту (т.1, а.с.40).
07 березня 2023 року наказом Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту (по особовому складу) за №25 старшого лейтенанта ОСОБА_1 призначено на посаду командира взводу охорони роти забезпечення пунктів управління (т.1, а.с.41) та наступного дня - 08.03.2024 згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08.03.2023 №66 ОСОБА_1 був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та приступив до виконання службових обов`язків за посадою (т.1, а.с.42).
29.11.2024 пунктом 11 § 1 наказу Голови Адміністрації ДССТ генерал-майора ОСОБА_2 (по особовому складу) №265 було звільнено старшого лейтенанта ОСОБА_1 з посади командира взводу охорони роти забезпечення пунктів управління НОМЕР_3 бази забезпечення та охорони Адміністрації ДССТ та призначено на посаду командира роти охорони батальйону охорони НОМЕР_4 окремої шляхо-відновлювальної бригади, ВОС-0210003 (т.1. а.с.121-122, т.3, а.с.108). На копії наказу позивач зазначив, що з наказом ознайомлений. Згоди на переведення не надавав (т.1, а.с.122).
04.12.2024 наказом командира ВЧ НОМЕР_1 № 594 «Про приймання справ та посади командира взводу охорони забезпечення пунктів управління» наказано позивачу передати, а лейтенанту ОСОБА_8 з 05.12.2024 протягом 3 (трьох) днів прийняти справи командира взводу охорони роти забезпечення пунктів управління та створено відповідну комісію (т.1, а.с.163). 
Згідно рапорту ОСОБА_14 від 08.12.2024 посаду командира взводу охорони роти забезпечення пунктів управління здав (т.1, а.с.125-126,165) та був складений акт про прийняття і здавання посади командира взводу охорони роти забезпечення пунктів управління (т.1, а.с.164).
08.12.2024 пункт 1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_3 (по стройовій частині) №378, старшого лейтенанта ОСОБА_1 , командира взводу охорони роти забезпечення пунктів управління військової частини НОМЕР_1 , призначеного наказом Голови Адміністрації ДССТ (по особовому складу) від 29 листопада 2024 року № 265 на посаду командира роти охорони батальйону охорони військової частини НОМЕР_2 , вважати таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби в АДРЕСА_1 , з 08 грудня 2024 року виключити із списків особового складу частини, усіх видів забезпечення, з 09 грудня 2024 виключити з продовольчого забезпечення (т.1, а.с.124).
08.12.2024 був складений припис командиром ВЧ НОМЕР_1 , відповідно до якого позивачу запропоновано 08.12.2024 вибути до ВЧ НОМЕР_2 для подальшого проходження військової служби. Строк прибуття зазначено 09.12.2024 (т.1, а.с.127).
09.12.2024 пунктом 2 наказу командира військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_15 (по стройовій частині) № 91, старшого лейтенанта ОСОБА_1 , призначеного наказом Голови Адміністрації ДССТ (по особовому складу) від 29 листопада 2024 року №265 на посаду командира другої роти охорони батальйону охорони, який прибув з ВЧ НОМЕР_1 , зараховано з 09.12.2024 до списків особового складу частини на всі види забезпечення. Надано 5 днів для прийняття справ та посади (т.4, а.с.17). 
10 грудня 2024 року пунктом 2 наказу тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_4 (по стройовій частині) № 93, вважати старшого лейтенанта ОСОБА_1 , призначеного наказом Голови Адміністрації ДССТ (по особовому складу) від 29 листопада 2024 року №265 на посаду командира другої роти охорони батальйону охорони, таким, що з 10 грудня 2024 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою (т.1, а.с.128).

Надаючи оцінку спірним відносинам, суд вказує наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 1, частин 2,3 статті 3 Закону України “Про державну спеціальну службу транспорту”, від 5 лютого 2004 року № 1449-IV у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі – Закон України № 1449-ІV), Державна спеціальна служба транспорту є спеціалізованим військовим формуванням, що входить до системи Міністерства оборони України, призначеним для забезпечення стійкого функціонування транспорту в мирний час та в особливий період.
Діяльність Державної спеціальної служби транспорту здійснюється на основі принципів законності, єдиноначальності та централізації управління, узгодження дій з Генеральним штабом Збройних Сил України та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, дорожнього господарства, туризму та інфраструктури.
Функції та повноваження Державної спеціальної служби транспорту визначаються Положенням, яке затверджується Президентом України.
Відповідно до пункту 2, підпункту 6 пункту 11 Положення про Державну спеціальну службу транспорту, затвердженого Указом Президента України від 06.08.2004 № 873/2004 “Питання Державної спеціальної служби транспорту”, Держспецтрансслужба у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, міжнародними договорами України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства оборони України, спільними наказами Міністерства оборони України та Міністерства інфраструктури України, наказами і директивами Міністра оборони України, а також наказами та директивами начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України, що регулюють відносини щодо планування застосування сил оборони та організації підготовки військ, а також цим Положенням. Голова Адміністрація Державної спеціальної служби транспорту в своїй діяльності в межах своїх повноважень видає накази, розпорядження, директиви з питань здійснення організаційних заходів, організовує та контролює їх виконання.
Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні”, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та триває станом і на сьогодні.
Також Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" в Україні оголошено проведення загальної мобілізації.
Приписами частин 1,2 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі – Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу») визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. 
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації визначені статтею 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21 жовтня 1993 року №3543-XII (тут і далі в редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №3543-ХІІ), згідно з частиною п`ятою статті 22 якого - призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Таким чином, право призову громадян на військову службу у воєнний час надано територіальним центрам комплектування та соціальної підтримки або командирам військових частин.
Матеріалами справи встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_6 (по стройовій частині) від 25.02.2022 №56, прийнятого на виконання наказу Верховного Головнокомандувача Збройних Сил України від 22.02.2022 № 2 «Про призов резервістів на військову службу за п р и з о в о м осіб із числа резервістів в особливий період» та м о б і л і з а ц і й н о ї Директиви Командувача оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Збройних Сил України від 16 лютого 2022 року №42-Т, старшого лейтенанта ОСОБА_1 з 25 лютого 2022 року призначено на посаду заступника начальника військового полігону військової частини НОМЕР_6 та зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення (т.1, а.с.38).
Тобто позивача з 25.02.2022 зараховано до списку особового складу Військової частини НОМЕР_6 у зв`язку з призовом під час мобілізації в особливий період. 
При цьому порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі регулюється Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (тут і далі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі – Положення №1153/2008), відповідно до пункту 12 якого встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Згідно із підпунктом 1 пункту 25 Положення №1153/2008 у разі оголошення мобілізації і настання особливого періоду проводиться призов на військову службу військовозобов`язаних і резервістів, за винятком осіб, зазначених у статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а також прийом громадян на військову службу за контрактом.
Відповідно до підпункту 1 пункту 81 Положення №1153/2008 призначення на посади здійснюється військовослужбовців, які проходять військову службу (крім військовослужбовців строкової військової служби) – Міністром оборони України та посадовими особами відповідно до номенклатури посад для призначення військовослужбовців (далі – номенклатура посад), яка затверджується Міністром оборони України.
Пунктом 82 Положення №1153/2008 визначено види посад та вимоги при призначенні на посаду. Так, підпунктом 1 пункту 82 Положення №1153/2008 передбачено, що призначення військовослужбовців на посади здійснюється на вищі посади – порядку просування по службі.
Згідно із пунктом 83 Положення №1153/2008 військовослужбовці призначаються на посади і переміщуються по службі за основною або спорідненою спеціальністю з урахуванням досвіду служби, рівня їх професійної компетентності, особистих якостей і досягнень та відповідності характеристикам посад, визначених Міністерством оборони України. У разі коли є потреба призначення військовослужбовців на посади за новою спеціальністю, їх призначенню на ці посади має передувати відповідна підготовка (перепідготовка). Для доукомплектування Збройних Сил України в умовах особливого періоду військовослужбовці можуть призначатися на посади, передбачені штатами воєнного часу, за новою спеціальністю з урахуванням набутого досвіду.
Пунктом 85 Положення №1153/2008 передбачено, що просування по службі військовослужбовців здійснюється за рейтинговим принципом та за умови перебування військовослужбовців у резерві або на конкурсній основі на посади науково-педагогічних (наукових) працівників та керівників закладів культури, які належать до базової мережі закладів культури загальнодержавного рівня.
Відповідно до пункту 87 Положення №1153/2008 особи офіцерського складу, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, у порядку просування по службі можуть бути переміщені на вищу посаду, якщо вони вислужили встановлені Міністерством оборони України строки перебування на попередній посаді.
Позивач стверджує, що призначення ОСОБА_1 не можна розцінювати як призначення на вищу посаду у порядку просування по службі, оскільки здійснено з порушенням вимог Положення №1153/2008 без наявності на те його згоди, без наявності жодних для цього передумов - заохочень, постановки в резерв, подання клопотання про підвищення тощо та, з посиланням на пункт 112 Положення №1153/2008, зауважує, що переміщення військовослужбовця з однієї частини до іншої без його згоди здійснюється у випадку вчинення ним правопорушення та призначено йому покарання у виді службового обмеження, що не дозволяє залишити його на посаді, пов`язаній із керівництвом підлеглими особами.
Суд не бере до уваги вказані доводи до уваги, оскільки відповідно до першого абзацу пункту 112 Положення №1153/2008, на який посилається представник позивача, військовослужбовець може бути переміщений на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої у випадках, визначених пунктом 82 цього Положення, а також якщо з урахуванням вчиненого правопорушення військовослужбовець, якому призначено покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців, не може бути залишений на посаді, пов`язаній із керівництвом підлеглими особами.
Тобто цією нормою передбачено декілька випадків переміщення на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої, на що вказує єднальний сполучник «також», а саме: якщо з урахуванням вчиненого правопорушення військовослужбовець, якому призначено покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців, не може бути залишений на посаді, пов`язаній із керівництвом підлеглими особами та у випадках, визначених пунктом 82 цього Положення, зокрема, пунктом 1 - на вищі посади - у порядку просування по службі, що і мало місце у цій справі, виходячи із змісту оскаржуваного наказу (т.3, а.с.108). 
Крім того, абзацом 2 пункту 257 Положення №1153/2008 передбачено, що для доукомплектування Збройних Сил України в особливий період просування військовослужбовців по службі здійснюється без дотримання вимог пунктів 85, 87 Положення №1153/2008, а призначення військовослужбовців на рівнозначні та нижчі посади здійснюється без згоди військовослужбовців, за винятком випадків, визначених пунктом 112 цього Положення, відповідно до якого, як вже зазначалось вище військовослужбовець може бути переміщений на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої, серед іншого, у випадках, визначених пунктом 82 Положення.
Крім того, пунктом 112 Положення №1153/2008 передбачено, що переміщення у випадках, визначених пунктом 82 Положення здійснюється без згоди військовослужбовця, крім таких випадків:
- неможливість проходження військовослужбовцем військової служби у місцевості, до якої його переміщують, відповідно до висновку (постанови) військово-лікарської комісії;
- неможливість проживання членів сім`ї військовослужбовця за станом здоров`я в місцевості, до якої його переміщують, відповідно до документів, які це підтверджують;
- потреба у догляді за непрацездатними чи хворими батьками, дружиною (чоловіком) або особами, які виховували його з дитинства замість батьків і були визнані опікунами та мешкають окремо від сім`ї військовослужбовця, відповідно до документів, які це підтверджують.
Також пунктом 112 Положення №1153/2008 визначено, що військовослужбовець, який проходить військову службу за призовом, переміщується у зв`язку із службовою необхідністю та за станом здоров`я на нове місце військової служби без його згоди.
Таким чином, нормами Положенням №1153/2008 визначено, що для доукомплектування Збройних Сил України в особливий період просування військовослужбовців по службі здійснюється без дотримання вимог пунктів 85, 87 Положення №1153/200 та за вказаних обставин, не передбачено під час просування військовослужбовця по службі в особливий період будь-яких передумов для цього, на необхідність наявності яких посилається представник позивача, у тому числі згоди військовослужбовця на його призначення на вищу посаду у порядку просування по службі. Більше того, пунктом 112 цього Положення визначено, що переміщення військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом, здійснюється без його згоди.
Як вбачається з витягу із наказу Голови Адміністрації ДССТ (по особовому складу) від 29.11.2024 № 265 (т.3, а.с.108), позивач був звільнений із займаної посади командира взводу охорони роти забезпечення пунктів управління 195 бази забезпечення та охорони Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту та призначено командиром роти охорони батальйону охорони НОМЕР_4 окремої шляхо-відновлювальної бригади, тобто призначений на в и щ у посаду у порядку просування по службі з ШПК «старший лейтенант» на ШПК «капітан», що відповідно до пунктів 82, 112 та 257 не потребувало згоди позивача. 
При цьому станом на момент прийняття оскаржуваних наказів судом не встановлено, а позивачем не доведено наявність передбачених пунктом 112 Положення №1153/200 підстав, які виключають можливість переведення позивача на нове місце військової служби, у тому числі стан його здоров`я. Висновку (постанови) військово-лікарської комісії чи інших доказів позивачем на підтвердження обставин неможливості нести військову службу, у тому числі у новій місцевості, суду не надано. Натомість в матеріалах справи міститься довідка військово-лікарської комісії від 15.08.2024 № 20867, виданою Військово-медичним клінічним центром «Головний військовий клінічний шпиталь», відповідно до якої старший лейтенант ОСОБА_1 придатний до військової служби (т1, а.с.166).
Щодо підстав прийняття оскаржуваного наказу від 29.11.2024 №265, як вбачається із його змісту, наказ був прийнятий відповідно до пунктів 82,83, 257 Положення №1153/2008 за приписами яких для доукомплектування Збройних Сил України в умовах особливого періоду військовослужбовці можуть призначатися на вищі посади у порядку просування по службі на посади, передбачені штатами воєнного часу, за новою спеціальністю з урахуванням набутого досвіду.
Своєю чергою 18.11.2024 Спільною директивою Міністерства оборони України та Державної спеціальної служби транспорту від 18.11.2024 №Д-6ДСК було запропоновано Голові Адміністрації ДССТ провести організаційні заходи в обсязі та в строки, визначені Планом проведення організаційних заходів у ДССТ у 2024році та на виконання якої проведено організаційні заходи в системі Держспецтрансслужбі та створено батальйони охорони (т.4, а.с.62).
29.11.2024 Голові Адміністрації ДССТ начальником головного штабу – першим заступником Голови Адміністрації Сергієм Затолокіним був поданий рапорт, відповідно до якого запропоновано з метою комплектування новостворених структурних підрозділів Держпецтрансслужби , у зв`язку зі службою необхідністю у порядку просування по службі для більш доцільного використання військовослужбовців (з числа військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 ), зокрема, старшого лейтенанта ОСОБА_1 командира взводу охорони роти забезпечення пунктів управління на вищу посаду – командира роти охорони батальйону охорони НОМЕР_4 окремої шляхо-відновлювальної бригади (т.1, а.с.180). 
При цьому відповідно до цього рапорту, у зв`язку зі службовою необхідністю для більш доцільного використання запропоновано призначити ще двох військовослужбовців, а саме: капітана ОСОБА_16 на вищу посаду заступника начальника штабу батальйону охорони НОМЕР_7 окремої бригади охорони та старшого лейтенанта ОСОБА_17 на рівнозначну посаду командира взводу охорони роти охорони батальйону охорони НОМЕР_7 окремої бригади охорони. Як свідчать матеріали справи (т.1, а.с.121, т.3, а.с.107-109) саме з урахуванням пропозицій, викладених у зазначеному рапорті і був прийнятий оскаржуваний наказ від 29.11.2024 за №265.
Вказані докази узгоджуються між собою та відповідають вимогам призначення на вищі посади військовослужбовців у порядку просування по службі для доукомплектування Збройних Сил України в умовах особливого періоду, що передбачено пунктами 82,83, 257 Положення №1153/2008, відповідно до яких прийнято оскаржуваний наказ від 29.11.2024 №265. 
Зауваження представника позивача на те, що наказ був виданий в один день з поданим рапортом не може свідчити про протиправність наказу від 29.11.2024 за №265, оскільки чинним законодавством, у тому числі Положенням №1153/2008, не передбачено такої заборони чи застережень, тим паче, що щ е д о проведення організаційних заходів на виконання Спільної директиви Міністерства оборони України та Державної спеціальної служби транспорту від 18.11.2024 №Д-6ДСК в ДССТ вже було проведено попередній аналіз особового складу військової частини НОМЕР_1 , та визначено перелік військовослужбовців, яких можна призначити на вищі посади – у порядку просування по службі та таких які вислужили у військовому званні граничні терміни, серед яких, значились ОСОБА_1 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 (т.1, а.с.181, т.2, а.с.71).
Доводи представника позивача про те, що Спільна директива Міністерства оборони України та Державної спеціальної служби транспорту від 18.11.2024 №Д-6ДСК не могла бути підставою для прийняття оскаржуваного наказу, адже Директива датується 18.11.2024, а в матеріалах справи є рапорт ОСОБА_12 від 02.10.2024, в якому вже вирішувалося питання про переміщення зазначених вище військовослужбовців, суд не бере до уваги, оскільки, як встановлено в судовому засіданні рапорт ОСОБА_12 був складений за інших обставин.
Так, як встановлено в судовому засіданні 01.10.2024 до Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту надійшов анонімний лист (т.1, а.с.182), в якому зазначено, що у військовій частині НОМЕР_1 склалася така ситуація, що військовослужбовці не мають кар`єрного росту, «переходжують» у військових званнях, пропозиції щодо призначення на інші посади не надаються.
Головою Адміністрації на цьому листі надано вказівку (доручення) щодо питань викладених в анонімному листі. Зокрема, згідно резолюції на ньому с а м е ОСОБА_18 01.10.2024 було надано доручення підготувати доповідь щодо офіцерів Т0710, що «переходжують» у військовому званні. 
У свою чергу, на цьому ж зверненні ОСОБА_19 01.10.2024 дана вказівка полковнику ОСОБА_9 та полковнику ОСОБА_3 провести аналіз присвоєння військових звань та призначення офіцерів ВЧ НОМЕР_1 на вищу посади, підготувати детальну доповідь (т.1, а.с.182).
На виконання вищезазначеної вказівки, полковником ОСОБА_3 01.10.2024 було складено список офіцерів ротної ланки, які вислужили встановлені терміни перебування у військовому званні, серед яких під номером 6 було вказано ОСОБА_1 та коротка характеристика «Займаній посаді відповідає. Гідний призначення на вищу посаду» (т.2, а.с.71). 
На цьому списку 01.10.2024 ОСОБА_19 була дана вказівка полковнику ОСОБА_9 узагальнити в термін до 02.10.2024 (т.2, а.с.71), та 02.10.2024 полковником ОСОБА_9 було підготовлено проект рапорту (т.2, а.с.72зворот) для підпису тимчасово виконуючого обов`язки начальника головного штабу першого заступника Голови Адміністрації Олегом Кисілем (т.1, а.с.181, т.2, а.с.72), відповідно до якого визначено із списку, складеного полковником ОСОБА_3 , перелік військовослужбовців, яких запропоновано призначити на вищі посади – у порядку просування по службі та таких які вислужили у військовому званні граничні терміни, нижче зазначених військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 : 
капітана ОСОБА_20 – командира роти забезпечення пунктів управління, вислуга у військовому званні 1 рік 7 місяців;
старшого лейтенанта ОСОБА_21 - командира взводу охорони (пунктів управління) роти охорони, вислуга у військовому званні 2 роки 3 місяці 
старшого лейтенанта ОСОБА_22 – командира взводу охорони роти забезпечення пунктів управління, вислуга у військовому званні 32 роки 2 місяці;
старшого лейтенанта ОСОБА_23 - командира взводу охорони роти забезпечення пунктів управління, вислуга у військовому званні 2 роки 5місяців;
старшого лейтенанта ОСОБА_24 - заступника командира роти матеріально-технічного забезпечення з морально-психологічного забезпечення, вислуга у військовому званні 2 рік 5 місяців (т.1, а.с.181).
Таким чином, цей рапорт від 02.12.2024 був складений ОСОБА_19 саме за результатом аналізу терміну присвоєння військових звань, на виконання отриманого від Голови Адміністрації ДССТ доручення, а не на виконання Спільної директиви.
Вказане не свідчить про суперечливу поведінку відповідача-1, а лише вказує, що у відповідача попередньо вже проводився аналіз особового складу, щодо виявлення військовослужбовців, які потребують підвищення.
Щодо доводів представника позивача з посиланням на пункт 46 Положення № 1153/2008 та статтю 29 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, із змінами, внесеними Законами № 3088-IX від 02.05.2023 та № 3621-IX від 21.03.2024 про те, що лише ОСОБА_1 мав достатню вислугу років, всі інші військовослужбовці вислуга яких у військовому званні становить півтора – два роки, та стосовно яких відсутні відомості про їх участь у бойових діях, були включені до рапорту ОСОБА_11 , щоб створити видимість «турботи» керівництва не лише про ОСОБА_1 , суд зауважує таке.
Дійсно, відповідно до пункту 46 Положення №1153/2008 для осіб молодшого та старшого офіцерського складу встановлюються такі строки вислуги у військовому званні (крім офіцерів льотного складу авіації): молодшого лейтенанта - 1 рік; лейтенанта - 2 роки; старшого лейтенанта, капітана (капітан-лейтенанта) - 3 роки; майора (капітана 3 рангу) - 4 роки; підполковника (капітана 2 рангу) - 5 років; полковника (капітана 1 рангу) - 2 роки. Згідно із статтею 29 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, із змінами, внесеними Законами № 3088-IX від 02.05.2023 та № 3621-IX від 21.03.2024 чергове військове звання достроково може бути присвоєне військовослужбовцям один раз за весь період проходження військової служби. У період дії воєнного стану заохочення у виді д о с т р о к о в о г о присвоєння чергового військового звання може бути застосовано до військовослужбовців рядового, сержантського, старшинського та молодшого офіцерського складу вдруге, але не менше ніж через шість місяців з дня присвоєння попереднього військового звання, за умови безпосередньої участі у бойових діях не менше трьох місяців.
Разом з тим, абзацом 22 пункту 46 Положення №1153/2008 передбачено, що у період дії воєнного стану для осіб сержантського, старшинського та офіцерського складу, які проходять військову службу, встановлюються інші (с к о р о ч е н і ) строки вислуги у військовому званні: молодшого та старшого сержантського і старшинського складу, молодшого офіцерського складу - 1 рік; вищого сержантського і старшинського складу, старшого офіцерського складу - 2 роки.
Враховуючи, що станом на сьогодні воєнний стан триває, доводи представника позивача про включення у рапорт ОСОБА_12 , інших військовослужбовців, які вислужили у військових званнях 1,5 роки, 1 рік 7 місяців, 2 роки 3 місяці, 2 роки 5 місяців відповідає приписам Положення №1153/2008 .
Щодо зауважень представника позивача до способу доставлення анонімного листа, його реєстрації та розгляду Головою Адміністрації ДССТ, суд звертає увагу на те, що в судовому засіданні з матеріалів справи встановлено, що цей лист, який містився в конверті з приміткою «особисто в руки» був адресований Голові Адміністрації ДССТ та був зареєстрований 01.10.2024 за №2288 (т.2, а.с.70), про що міститься штамп, проставлений на конверті.
При цьому відповідно до пунктів 3.1.9, 3.12, 3.3.1 Інструкції з організації та ведення загального діловодства у Державній службі транспорту, затвердженої наказом Голови ДССТ від 23.04.2024 №297 (т.3, а.с.43,44) у службі діловодства розкриваються всі конверти за винятком тих, що мають напис «особисто» або «повідомлення про корупцію». Факт і дата надходження документа до відповідного підрозділу обов`язково фіксується. Реєструються документи незалежно від способу доставки передачі і створення. Подавати на розгляду командиру незареєстровані документи забороняються. 
Отже, враховуючи що конверти з написом «особисто» не розкриваються, втім подавати на розгляд незареєстровані документи забороняється, суд не вбачає порушення проставлення саме на конверті вхідної дати та номера. Більше того, право командира (начальника) одноособово віддавати накази, приймати рішення з а в с і м а отриманими повідомленнями, несучи персональну відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця відповідає принципу єдиночальності, визначеному у статті 28 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року N 548-XIV (далі – Статут внутрішньої служби).
При цьому, дійсно, запис про реєстрацію цього конверта зроблено в журналі реєстрації вхідної кореспонденції іншою особою, та поза межами роздрукованих граф (т.2, а.с.116-117). У судовому засіданні представник відповідача-1 зазначала, що реєстрацію кореспонденції здійснюються декілька осіб, що пояснює здійснення записів різними особами. 
У той же час, доводи представника позивача щодо обставин реєстрації в журналі реєстрації вхідної кореспонденції та розгляду анонімного листа, у тому числі зауважень щодо складених на виконання, зазначеної на анонімному листі вказівки Голови Адміністрації ДССТ, «Списку офіцерів ротної ланки, які вислужили встановлені терміни перебування у військовому званні» від 01.10.2024 № 854/1806 (т.2, а.с.71), рапорту першого заступника Голови Адміністрації ДССТ Кисіля О.М. від 02.10.2024, суд не бере до уваги, оскільки, як встановлено в судовому засіданні, оскаржуваний наказ був прийнятий саме відповідно до пунктів 82, 83, 257 Положення №1153/2008 у порядку просування по службі для доукомплектування Збройних Сил України в умовах особливого періоду, з урахуванням рапорту ОСОБА_25 від 29 листопада 2024 року та на виконання Спільної директиви Міністерства оборони України та Державної спеціальної служби транспорту від 18.11.2024 №Д-6ДСК (т.1, а.с.180).
При цьому питання внутрішніх процедур виконання резолюцій керівника, порядок розгляду звернень, та прийняття рішень за їх результатами, не є предметом розгляду в цій справі.
Посилання представника позивача на відсутність відомостей щодо погодження у порядку, визначеному розпорядчими документами ДССТ, рапорту начальника головного штабу – першого заступника Голови Адміністрації ДССТ генерал-майора Сергія Затолокіна від 29 листопада 2024 року (т.1, а.с.180) не береться судом до уваги, оскільки вказане не може бути підставою для скасування оскаржуваного наказ від 29.11.2024 №265, оскільки саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом. 
Верховний Суд у постанові від 26.06.2019 у справі № 1640/3394/18 зазначав, що виходячи із міркувань розумності та доцільності, Суд зауважив, що деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.
У цій постанові Верховний Суд визначив, що суттєве (фундаментальне) порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення. Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність. 
Тож у підсумку, Верховний Суд у справі № 1640/3394/18, не применшуючи значення необхідності дотримання встановленої законодавством процедури ухвалення того чи іншого рішення, запровадив критерій виміру суттєвості порушень правової процедури ухвалення рішення та дійшов висновку, що порушення такої процедури може бути підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення. На думку Суду, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.
Такі висновки були також висловлені Верховним Судом у постановах від 23.04.2020 у справі № 813/1790/18, від 16.11.2023 у справі № 300/3110/20, від 21.12.2023 у справі № 440/2017/20, від 21 лютого 2024 року у справі №360/2132/20, від 16.04.2025 по справі № 160/2368/23.
У постановах від 23 квітня 2020 року у справі №813/1790/18, від 10 травня 2024 року у справі №160/9951/21 додатково зазначено, що межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття. 
Застосовуючи ці підходи до обставин цієї справи, суд зазначає, що з огляду на наявність у відповідача права на прийняття оскаржуваного наказу без згоди позивача для доукомплектування Збройних Сил України в особливий період у порядку просування по службі, певні недоліки під час складання рапорту від 29.11.2024, який був врахований під час прийняття оскаржуваного наказу, а так само не зазначення відповідачем конкретного підпункту пункту 82 Положення № 1153/2008 в оскаржуваному наказі, не може бути самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки не спростовують висновки, які викладено у ньому.
Крім того, виходячи зі змісту пункту 112 Положення № 1153/2008, вирішальним і достатнім юридичним фактом для переміщення військовослужбовця у порядку просування по службі для доукомплектування Збройних Сил України в умовах особливого періоду відповідно до пунктів 82 257 Положення №1153/2008 є саме наказ Голови Адміністрації ДССТ.
При цьому, суд звертає увагу, що до повноважень суду не належить надання оцінки доцільності звільненні та призначення на іншу посаду військовослужбовців, тим більше під час дії особливого періоду та правового режиму воєнного стану в Україні, адже доцільність перебування військовослужбовця на конкретній посаді, необхідність його переміщення з метою потреби доукомплектування Збройних Сил України в умовах особливого періоду відноситься виключно до компетенції військового керівництва, а не суду.
А відтак вказані вище доводи представника позивача суд не приймає до уваги.
На реалізацію наказу (по особовому складу) від 29.11.2024 №265 командиром військової частини НОМЕР_1 прийнято наказ (по стройовій частині) від 08 грудня 2024 року №378, пункт 1 якого наказано старшого лейтенанта ОСОБА_1 , командира взводу охорони роти забезпечення пунктів управління військової частини НОМЕР_1 , призначеного наказом Голови Адміністрації ДССТ (по особовому складу) від 29 листопада 2024 року № 265 на посаду командира роти охорони батальйону охорони військової частини НОМЕР_2 , вважати таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби в АДРЕСА_1 , з 08 грудня 2024 року виключити із списків особового складу частини, усіх видів забезпечення, з 09 грудня 2024 виключити з продовольчого забезпечення (т.1, а.с.124).
Обґрунтовуючи протиправність цього наказу представник позивача наголошувала на тому, що цей наказ, яким позивача виключено із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та з усіх видів забезпечення, є намаганням швидше звільнитися від небажаного військовослужбовця, та є одним з негативних засобів пливу до позивача.
Поряд з цим, суд зауважує, що згідно з частиною першою вступу Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року N 548-XIV (далі – Статут внутрішньої служби) цей Статут визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремного батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.
Згідно зі статтями 28, 30 Статуту внутрішньої служби єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України. Начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.
Таким чином, на командира ВЧ НОМЕР_1 покладено в тому числі обов`язок беззастережно виконувати накази командирів (начальників), відтак, приймання командиром ВЧ НОМЕР_1 наказу від 08 грудня 2024 року №378 на виконання наказу (по особовому складу) Голови Адміністрації ДССТ від 29.11.2024 №265 відповідає принципу єдиноначальності.
Щодо доводів представника позивача про видання його полковником ОСОБА_7 в неділю 8 грудня 2024 року, коли адміністративний корпус військової частини не працював, що свідчить про протиправність наказу, суд зауважує, що згідно з абзацом 2 частини 4 статті 3 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" зміст мобілізації становить переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Вказане означає скасування обмежень мирного часу щодо тривалості робочого часу. Крім того, як зазначив представник відповідача-2, у зв`язку з введенням на території України воєнного стану та переходом відповідача-2 на штати воєнного часу, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 22.12.2023 № 40ДСК «Про організацію служби військ та повсякденної діяльності» у 2024 році», відповідно до якого вихідних днів у розпорядку роботи відповідача-2 не передбачено. Ці обставини сторонами не заперечувалися. Більше того, саме 08.12.2024 позивач самостійно подавав рапорт про здачу посаду, та жодних зауважень щодо роботи в неробочий час чи того, що не працює адміністративний корпус, не повідомляв (т.1, а.с.125).
Відтак, прийняття наказу від 08 грудня 2024 року №378 у вихідний день не свідчить про його протиправність.
Доводи представника позивача про те, що наказ про виключення із списків військової частини НОМЕР_1 видано на порушення пункту 109 Положення №1153/2008 ще до надходження витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 про його призначення є помилковими.
Оскільки відповідно до п. 109 Положення №1153/2008 вибуття до нового місця служби військовослужбовця здійснюється після надходження витягу з наказу відповідного командира (начальника) військової частини про п р и з н а ч е н н я, в тому числі доведеного технічними засобами передачі документованої інформації. Виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини має відбутися після здавання посади, але не пізніше ніж через місяць від дня одержання військовою частиною зазначеного витягу з наказу або іншого письмового повідомлення про переміщення по службі військовослужбовця.
Отже, вказаною нормою передбачено, що вибуття до нового місця служби військовослужбовця здійснюється після надходження витягу з наказу відповідного командира (начальника) військової частини про п р и з н а ч е н н я, яким у цьому випадку є наказу Голови Адміністрації ДССТ (по особовому складу) від 29 листопада 2024 року №265, яким призначено старшого лейтенанта ОСОБА_1 на посаду командира роти охорони батальйону охорони НОМЕР_4 окремої шляхо-відновлювальної бригади, ВОС-0210003, а не наказ командира ВЧ НОМЕР_2 , яким наказано вважати старшого лейтенанта ОСОБА_1 , п р и з н а ч е н о г о н а к а з о м Г о л о в и Адміністрації ДССТ (по особовому складу) від 29 листопада 2024 року №265 на посаду командира другої роти охорони батальйону охорони, т а к и м, що з 10 грудня 2024 року с п р а в и та п о с а д у п р и й н я в і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.
При цьому матеріалами справи підтверджено, що наказ від 29 листопада 2024 року №265 до ВЧ НОМЕР_1 надійшов 03.12.2024 (т.1, а.с.121), тобто за декілька днів до прийняття наказу від 08 грудня 2024 року №378.
Доводи представника позивача про те, що позивач 08.12.2024 та 09.12.2024 не рахувався в особовому складі жодної військової частини та виключений з усіх видів забезпечення, у тому числі продовольчого з 09.12.2024 не відповідають встановленим обставинам у справі, відповідно до яких в оскаржуваному наказі дату вибуття ОСОБА_1 з військової частини НОМЕР_1 визначено 8 грудня 2024 року, тобто 08.12.2024 позивач рахувався в особовому складі ВЧ НОМЕР_1 (т.1, а.с.124). 
При цьому 09.12.2024 пунктом 2 наказу командира військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_15 (по стройовій частині) № 91, старшого лейтенанта ОСОБА_1 , який прибув з ВЧ НОМЕР_1 , зараховано з 09.12.2024 до списків особового складу частини на всі види забезпечення. Надано 5 днів для прийняття справ та посади (т.4, а.с.17).
Тобто вже 09.12.2024 позивач був зарахований до списків особового складу ВЧ НОМЕР_2 , а вже на наступний день 10.12.2024 командиром військової частини НОМЕР_2 було прийнято оскаржуваний наказ № 93, пунктом 2 якого наказано вважати старшого лейтенанта ОСОБА_1 , таким, що з 10 грудня 2024 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.
Доводи представника позивача про те, що ОСОБА_1 був обмежений у часі здачі посади та був позбавлений можливості здати справи спростовуються дослідженими матеріалами справи. Так, відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 04.12.2024 №594 позивачу було наказано здати, а лейтенанту ОСОБА_8 прийняти справу (т.1, а.с.163) протягом 3 днів. Актом засвідчено про здавання та прийняття посади у період з 05.12.2024 до 07.12.2024 (т.1, а.с.164) та підписаний обхідний лист позивача. 
При цьому відповідно до пункту 2.6.78 Інструкції з організації та ведення загального діловодства у Державній службі транспорту, затвердженої наказом Голови ДССТ від 23.04.2024 №297 підписаний обхідний лист начальниками служб є підтвердженнями для командира військової частини про відсутність заборгованості у військовослужбовця (т.3, а.с.40). Судом встановлено, що обхідний лист позивача був підписаний всіма начальниками служб (т.1, а.с.126) без будь-яких зауважень.
Відтак, вказані доводи представника позивача суд не бере до уваги.
Враховуючи встановлені судом обставини у справі та досліджені докази, суд дійшов висновку, що звільнення позивача з посади командира взводу охорони роти забезпечення пунктів управління 195 бази забезпечення та охорони Адміністрації ДССТ та призначення на посаду командира роти охорони батальйону охорони НОМЕР_4 окремої шляхо-відновлювальної бригади, ВОС-0210003 згідно пункту 11 § 1 наказу Голови Адміністрації ДССТ (по особовому складу) від 29 листопада 2024 року №265, т а н а й о г о в и к о н а н н я виключення позивача 08 грудня 2024 року із списків особового складу частини, усіх видів забезпечення, а з 09 грудня 2024 з продовольчого забезпечення пунктом 1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08 грудня 2024 року №378, а відтак, і прийняття на виконання наказу Голови Адміністрації ДССТ (по особовому складу) від 29 листопада 2024 року №265 командиром військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) наказу від 10 грудня 2024 року № 93, проведено з дотриманням норм Положення №1153/2008. 

Щодо доводів позивача та його представника про те, що звільнення ОСОБА_1 та призначення на нову посаду в іншу місцевість відбулося без його згоди з порушенням прав ОСОБА_1 , як викривача, передбачених вимогами Закону України «Про запобігання корупції», суд враховую таке. 
Загальні засади та підходи щодо гарантій захисту трудових прав викривача закріплені у Директиві Європейського Парламенту і Ради ЄС 2019/1937 від 23 жовтня 2019 року про захист осіб, які повідомляють про порушення законодавства Європейського Союзу (далі - Директива).
Відповідно до статті 19 Директиви держави-члени вживають необхідних заходів для заборони будь-якої форми переслідування осіб, які повідомили про порушення, зокрема:
- відсторонення, скорочення, звільнення чи рівнозначних заходів;
- пониження на посаді чи ненадання підвищення за посадою;
- передачі повноважень, зміни місця роботи, зменшення розміру заробітної платні, зміни графіка роботи;
- незабезпечення навчання;
- негативної оцінки роботи чи рекомендації для працевлаштування;
- дискримінації, несприятливого чи несправедливого ставлення;
- непереведення тимчасового трудового договору у постійний трудовий договір у випадку, коли у працівника були законні очікування, що йому буде запропоновано постійну роботу;
- непоновлення чи передчасне припинення тимчасового трудового договору; унесення до «чорних» списків на основі офіційних чи неофіційних домовленостей у сфері чи галузі промисловості загалом, що може потягти за собою неможливість в майбутньому працевлаштуватися в певній сфері чи галузі, тощо.
Правові норми щодо захисту трудових прав викривачів в Україні містять Закон України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII.
Згідно з абзацом 20 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» викривач - фізична особа, яка за наявності переконання, що інформація є достовірною, повідомила про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону, вчинених іншою особою, якщо така інформація стала їй відома у зв`язку з її трудовою, професійною, господарською, громадською, науковою діяльністю, проходженням нею служби чи навчання або її участю у передбачених законодавством процедурах, які є обов`язковими для початку такої діяльності, проходження служби чи навчання.
Частиною першою статті 53 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що викривачі, їх близькі особи перебувають під захистом держави.
Відповідно до частини першої статті 53-3 Закону України «Про запобігання корупції» права викривача виникають з моменту повідомлення інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону. 
Згідно з частиною першою статті 53-4 Закону України «Про запобігання корупції» викривачу не може бути відмовлено у прийнятті на роботу, його не може бути звільнено чи примушено до звільнення, притягнуто до дисциплінарної відповідальності чи піддано з боку керівника або роботодавця іншим негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова у призначенні на вищу посаду, зменшення заробітної плати тощо) або загрозі таких заходів впливу у зв`язку з повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону.
До негативних заходів також належать формально правомірні рішення і дії керівника або роботодавця, які носять вибірковий характер, зокрема, не застосовуються до інших працівників у подібних ситуаціях та/або не застосовувалися до працівника у подібних ситуаціях раніше.
Отже, Закон України «Про запобігання корупції» гарантує захист трудових прав викривача, прямо вказуючи на найбільш поширені форми негативних заходів впливу, які керівнику або роботодавцю заборонено застосовувати до викривача у зв`язку з повідомленням, одночасно залишаючи перелік таким форм відкритим, тобто невичерпним.
Своєю чергою аналіз вказаних норм свідчить про те, що права викривача виникають з моменту повідомлення інформації про порушення вимог Закону іншою особою. Тобто з цього часу викривач здобуває певний імунітет від застосування до нього негативних заходів впливу. При цьому в Законі відсутні норми, які б визначали момент виникнення прав викривачів у залежності від інших юридичних фактів, зокрема, повідомлення на адресу НАЗК від уповноваженого органу досудового розслідування про початок досудового розслідування за заявою викривача корупції.
Тим не менш, виходячи із зазначених вище приписів Закону України «Про запобігання корупції» викривач набуває такого статусу з моменту, коли він здійснив всі залежні від нього дії для повідомлення про порушення вимог Закону іншою особою, щоб відповідна інформація надійшла до адресата.
Такі висновки містить постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі №815/2074/18, підтримані у постановах Верховного Суду від 11.06.2020 у справі №816/1874/17, від 19.04.2023 у справі 761/8294/21.
З моменту набуття особою статусу викривача, останній здобуває певний імунітет, суть якого розкрито в зазначеній вище частині третій статті 53-4 Закону України «Про запобігання корупції», відповідно до якої, серед іншого, особа не може бути звільнена чи примушена до звільнення, притягнута до дисциплінарної відповідальності чи піддана з боку керівника або роботодавця іншим негативним заходам впливу або загрозі таких заходів впливу у зв`язку з повідомленням нею про порушення вимог цього Закону іншою особою. 
Водночас такий імунітет не є абсолютним та має певні межі. В першу чергу, повинен бути наявним зв`язок між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривачем про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою. 
Стосовно доведення зв`язку між повідомленням та негативними заходами впливу до викривача слід зазначити, що відповідно до частини п`ятої статті 21 Директиви, у судових провадженнях чи провадженнях будь-якого іншого органу, які стосуються шкоди, що завдано особі, яка повідомляє про порушення, і за умови встановлення, що ця особа здійснила повідомлення чи публічне розкриття та зазнала шкоди, то презюмується, що шкоди було завдано в рамках переслідування за повідомлення чи публічне розкриття. У таких випадках обов`язок доведення, що застосовані до особи, яка повідомила про порушення, заходи базувалися на належно обґрунтованих підставах, покладається на особу, яка вжила таких заходів.
У постановах Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 815/2074/18, від 11 червня 2020 року у справі № 816/1874/17, від 29 жовтня 2020 року у справі № 826/3388/18, від 11 лютого 2021 року у справі № 260/26/19, від 03 травня 2023 року у справі № 201/11345/21, від 16 травня 2024 року у справі № 640/39021/21, від 04 березня 2026 року у справі № 761/19090/24 Суд зазначив, що, крім наявності зв`язку між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривачем про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, ще однією обставиною, що свідчить про наявність у викривача імунітету, є те, що ним повинно бути повідомлено про порушення саме Закону України «Про запобігання корупції», а не іншого закону і саме тих вимог, які ним визначені, у тому числі встановлені ним заборони і обмеження. 
Ще одним обов`язковим елементом, за наявності якого особа отримує імунітет викривача, є застосування до нього, негативних заходів впливу, перелік яких не є вичерпним. 
Про наявність зв`язку між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривачем про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою може свідчити, зокрема, але не виключно такі обставини: певна послідовність подій (спочатку повідомлення особою про факти корупції, потім - застосування до викривача негативних наслідків, а не навпаки); наближеність в часі цих подій (застосування негативних наслідків до викривача відбулось незадовго після повідомлення ним про факти корупції); наявність різного роду погроз до викривача після повідомлення ним про факти корупції; відсутність в минулому (до моменту повідомлення) претензій до працівника, в тому числі й з боку осіб, про корупційні діяння яких ним повідомлено.
Перевірка наявності чи відсутності наведених обставин дасть змогу стверджувати про відсутність чи наявність причинного зв`язку між виданням спірних наказів із діяльністю позивача, як викривача.
У цій справі позивач вказує, що причиною звільнення з однією посади та призначення на нову посаду в іншу місцевість без його згоди став саме його статус викривача, у зв`язку з виявленням ним фактів, які свідчать про порушення посадовими особами ВЧ НОМЕР_1 вимог антикорупційного законодавства та повідомлення про ці факти відповідні компетентні органи, а також відповідачів.
Так, 03.07.2024 ОСОБА_1 направив Генеральному прокурору Костіну А.Є. заяву, в якій просив прийняти рішення про відкриття кримінального провадження за статтями 364, 366 Кримінального кодексу України відносно посадових осіб Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту та ВЧ НОМЕР_1 : ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , та притягнути їх до відповідальності. У заяві ОСОБА_1 , зокрема, повідомив про перебування на офіцерських посадах осіб, які фактично ніколи на території військової частини не знаходилися, службові обов`язки не виконували, утім мають статус військовослужбовця та отримують військову платню. Повідомляв про будівництво ОСОБА_10 будинку за рахунок будівельних матеріалів, які вивозить з військової частини НОМЕР_1 , а також про неіснуючі відрядження у зону бойових дій військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , про факти крадіжок паливно-мастильних матеріалів, про існуючу систему «відкатів» та хабарів за використання орендованих приміщень, пияцтво та укладання угод із «своїми» фірмами, що вчиняється керівництвом Адміністрації ДССТ.
Копію вказаної заяви ОСОБА_1 направив до Офісу Президента України, Міністерства оборони України, Державного бюро розслідувань, а також Голові ДССТ Яковцю О.В. (т.1, а.с.44-45,46,47).
Офісом Президента України та Офісом Генерального прокурора вказану заяву ОСОБА_1 скеровано до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону, якою її долучено до матеріалів кримінального провадження № 420231 13330000020 від 02.06.2023, внесеного до ЄРДР за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 191 КК України (т.1, а.с.48,49-52). Втім згодом Дарницькою спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Центрального регіону листами від 26.07.2024 та від 02.08.2024 повідомлено, що таке звернення за своїм змістом та суттю не є повідомленням про злочин, оскільки не містить фактичного існування даних, які б вказували на наявність у діях будь-яких осіб ознак кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим підстави для внесення до ЄРДР відомостей за скаргою позивача на час надання відповідей відсутні (т.1, а.с.53-56).
Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві, листом від 15.08.2024 вказану заяву скеровано до Міністерства оборони України (т.1, а.с.70).
Головою Адміністрації ДССТ Яковця О.В. на вказане звернення, з врахуванням доповідної записки Уповноваженого з антикорупційної діяльності Адміністрації Олександра Шелемехи повідомлено позивача листом від 22.07.2024 № 518/4001 (т.4, а.с.9-10), що інформація щодо будівництва дачі генерал-майором ОСОБА_10 за рахунок матеріалів військової частини НОМЕР_1 не підтверджено. Відрядження особового складу в зону бойових дій підтверджується відповідними документами. Вжиття спиртних напоїв військовослужбовцями не підтверджено. Стосовно крадіжки паливно-мастильних матеріалів, матеріальних цінностей, використання орендованих приміщень у листі зазначено, що Центральним управлінням внутрішнього аудиту Міністерства оборони України у військовій частині НОМЕР_1 проводиться внутрішній аудит, одним із питань перевірки якого, є дослідження стану обліку майна, його використання та списання, а також дотримання законодавства з питань використання основних фондів та земель. Після завершення аудиту всі перевірені питання будуть відображені в аудиторському звіті. До відповіді були додані довідка, витяги з наказів відносно ОСОБА_32 , ОСОБА_29 , ОСОБА_33 , ОСОБА_31 , пояснювальна начальника складів ОСОБА_34 , копію програми внутрішнього аудиту, пояснення заступника командира ВЧ НОМЕР_1 з морально-психологічного забезпечення ОСОБА_35 (т.1, а.с.57-67, т.4, а.с.11-15).
Отримавши від Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту Яковця О.В. відповідь від 22.07.2024 № 518/4001, ОСОБА_1 знову звернувся до керівника з рапортом, в якому повідомив, що готовий надати необхідні докази, якщо буде призначено службове розслідування (т.1, а.с.71).
19.08.2024 та 07.10.2024 позивач звертався до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортами №№603р,604р,754р,755р, в яких просив надати витяги з наказів відносно ОСОБА_36 , ОСОБА_37 та інформації щодо обставин отримання ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 грошового забезпечення (т., а.с.72-74,78, т.3, а.с.248а-249).
25.10.2024 позивач звернувся з рапортом до Міністерства оборони України, до якого додав всі попередні рапорти, звернення та відповіді на них, та в якому ОСОБА_1 повідомив про зловживання службовим становищем командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 , а саме, про виплату ним грошового забезпечення особам, які фактично жодного разу не перебували на території військової частини та не несли військову службу. Згідно з рапортом ОСОБА_1 , вказані корупційні дії полковника ОСОБА_3 спричиняють матеріальні збитки державі. Просив притягнути полковника ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності (т.1, а.с.81-96). 
06.11.2024 Міністерством оборони України матеріали за повідомленням ОСОБА_1 щодо протиправних дій командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 внесені до Єдиного порталу повідомлень викривачів під ідентифікатором НОМЕР_5 (т.1, а.с.98-101) та 11.11.2024 направлено до територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, для прийняття рішення у порядку ст. 214 КПК України (т.1, а.с.106).
Згідно з інформацією Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, від 19.12.2024 №2213 Третім слідчим відділом 12.12.2024 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення посадовими особами військової частини НОМЕР_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 426-1 КК України. У витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань зазначено, що «в умовах воєнного стану посадові особи військової частини НОМЕР_1 зловживаючи своїм службовим становищем нараховували та виплачували грошове забезпечення військовослужбовцям, які фактично не виконували обов`язки військової служби» (т.1, а.с.108,109).
28.11.2024 позивач звернувся з рапортом на ім`я Голови Адміністрації ДССТ Яковця О.В., до якого долучив раніше подані рапорти до командира військової частини НОМЕР_1 та відповіді на деякі з них та копії наказів відносно ОСОБА_32 , ОСОБА_40 . В рапорті ОСОБА_1 повідомив про не направлення полковником ОСОБА_13 матеріалів про зловживання та службового підроблення з боку командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 до ДБР. Стверджував, що, на його переконання у військовій частині НОМЕР_1 діє корупційне злочинне угрупування на чолі з генералом ОСОБА_10 , полковниками ОСОБА_3 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 . При цьому, на його переконання, це угрупування прикриває полковник ОСОБА_13 , який умисно затягує проведення розслідування (т.1, а.с.110-111,112-118, т.2, а.с.4).
Посилаючись на вказані вище звернення та рапорти, позивач стверджував, що керівництву Адміністрації ДССТ було відомо про набуття ним статусу викривача, втім незважаючи на це були прийняті оскаржувані накази без його згоди.
Представники відповідачів під розгляду справи заперечували факт обізнаності про наявний у позивача статус викривача та додатково представник відповідача-1 надав докази, які, на його думку, свідчать про те, що позивач позиціонує себе як викривач задля уникнення відповідальності за раніше вчинені порушення. 
Втім суд не бере до уваги надані представником відповідача-1 лист від народного депутата України ОСОБА_43 від 07.05.2025 № 400д9/15- 2025/105567 та копію ухвали суду від 25.07.2024 (т.4, а.с.18-25), оскільки вони не стосуються предмета спору. 
Також суд не бере до уваги доводи представників відповідачів в обґрунтування їх позиції про необізнаність із наявним у позивача статусом викривача, беручи до уваги таке.
Дійсно, згідно листа Департаменту з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України від 12.02.2025 №220/8/84 (т.2, а.с. 28-29), враховуючи, що ОСОБА_1 за захистом своїх прав як викривач до Департаменту з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України не звертався, то з метою збереження конфіденційності інформації про особу викривача та враховуючи характер повідомленої ним інформації, Адміністрацію ДССТ не було повідомлено про набуття ОСОБА_1 статусу викривача.
Поряд з цим, як вже зазначалось вище, в Законі України «Про запобігання корупції» відсутні норми, які б визначали момент виникнення прав викривачів у залежності від інших юридичних фактів, зокрема, повідомлення на адресу НАЗК від уповноваженого органу досудового розслідування про початок досудового розслідування за заявою викривача корупції.
Тим не менш, виходячи із зазначених вище приписів Закону України «Про запобігання корупції» викривач набуває такого статусу з моменту, коли він здійснив всі залежні від нього дії для повідомлення про порушення вимог Закону іншою особою, щоб відповідна інформація надійшла до адресата.
Як свідчать надані позивачем докази (т.1. т.1, а.с.44-45,46,47) у липні 2024 року ОСОБА_1 здійснив, як викривач, всі залежні від нього дії для повідомлення про можливе вчинення корупційного правопорушення посадовими особами Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту та Військової частини НОМЕР_1 , направивши повідомлення до Генерального прокурора, Офісу Президента України, Міністерства оборони України, Державного бюро розслідувань та Голові Державної спеціальної служби транспорту.
Відтак, позивач набув статусу викривача з липня 2024 році – тобто з моменту, коли він здійснив всі залежні від нього дії для повідомлення про порушення вимог Закону іншою особою, щоб відповідна інформація надійшла до адресата.
Додатково 06.11.2024 матеріали за повідомленням ОСОБА_1 щодо протиправних дій командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 внесені до Єдиного порталу повідомлень викривачів під ідентифікатором НОМЕР_5 (т.1, а.с.98-101).
Суд звертає увагу, що Законом України «Про запобігання корупції» не визначено період часу протягом якого на викривача поширюються гарантії захисту його трудових прав. А отже, необхідним є встановлення наявності або відсутності причинно-наслідкового зв`язку між повідомленням про можливе вчинення корупційного злочину та звільненням особи, яка здійснила таке повідомлення.
При цьому, враховуючи норми чинного законодавства та позицію Верховного Суду, сформовану під час розгляду аналогічних справ, за наявності у позивача гарантій захисту прав позивача саме відповідач повинен доводити відсутність у нього мотивів застосування до викривача негативних заходів внаслідок здійснення останнім відповідного повідомлення. В протилежному випадку, а саме у випадку не доведення зазначених обставин, порушені права викривача підлягають обов`язковому відновленню, зокрема, в судовому порядку.
У цій справі представник позивача просила звернути увагу на те, що позивач повідомляв: двічі –Міністерство оборони України, тричі - Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту, чотири рази - командування військової частини НОМЕР_1 про факти корупції. Тобто, отримавши ще перше повідомлення про корупцію від позивача, датоване 03.07.2024, відповідачі зобов`язані були вжити заходи щодо припинення таких правопорушень і зобов`язані були повідомити НАЗК про зазначені правопорушення. Проте фактів вжиття таких заходів і підтвердження надсилання повідомлень спеціально уповноваженому суб`єкту у сфері протидії корупції на виконання частини 6 статті 53 Закону України «Про запобігання корупції» відповідачами надано не було. У зв`язку з цим наголошувала про наявність послідовності подій – спочатку ОСОБА_1 повідомив про вчинення службовими особами військової частини НОМЕР_1 кримінального правопорушення, пов`язаного з корупцією, а потім його перевели до іншої військової частини; а також про наближеність в часі цих подій – ОСОБА_1 03.07.2024 подав заяву Генеральному прокурору, 05.08.2024 подав заяву Голові Адміністрації ДССТ, 19.08.2024 та 07.10.2024 подав 4 рапорти командиру ВЧ НОМЕР_1 , 25.10.2024 подав рапорт до Міністерства оборони України та 06.11.2024 МОУ внесено відомості до Єдиного порталу повідомлень викривачів, 28.11.2024 подав рапорт Голові Адміністрації ДССТ, а вже 29.11.2024 першим заступником Голови Адміністрації ДССТ Затолокіним С.М. подано рапорт про переведення ОСОБА_1 в іншу військову частину та цього ж дня Головою Адміністрації ДССТ видано оскаржуваний наказ.
Поряд з цим щодо посилання позивача та його представника на те, що ним було подано 4 рапорти командиру ВЧ НОМЕР_1 , в яких повідомлялось про факти корупції, суд звертає увагу на те, що два рапорти від 19.08.2024 №№603р,604р та рапорти від 07.10.2024 за №№754р,755р (т.1, а.с.72-74,78, т.3, а.с.248а-249), на які посилався позивач, не містили інформацію про вчинення корупційних дій. В цих рапортах позивач просив надати виключно витяги з наказів відносно ОСОБА_36 , ОСОБА_37 та інформації щодо обставин отримання ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 грошового забезпечення, у тому числі премії за особливий внесок у загальні результати служби та надбавки за виконання особливо важливих завдань.
Відтак, суд не бере до уваги доводи позивача з посиланням на рапорти від 19.08.2024 №№603р,604р та рапорти від 07.10.2024 за №№754р,755р як на обставину, що може свідчити про повідомлення позивачем командира ВЧ НОМЕР_1 про виявлені факти корупції та бути однієї з подій, яка пов`язана з його звільненням без його згоди як викривача та призначення на посаду в іншу місцевість. 
Щодо доводів позивача та його представника про те, що рапорти позивача, подані на ім`я Голови Адміністрації ДССТ не розглядалися та не були виконані вимоги Закону України «Про запобігання корупції”, суд зауважує, що відповідно до частини 6 статті 53 Закону України “Про запобігання корупції” посадові і службові особи державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, посадові особи органів місцевого самоврядування, юридичних осіб публічного права, їх структурних підрозділів у разі виявлення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення чи одержання повідомлення про вчинення такого правопорушення працівниками відповідних державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб публічного права, їх структурних підрозділів, юридичних осіб, зазначених у частині другій статті 62 цього Закону, зобов`язані у межах своїх повноважень ужити заходів щодо припинення такого правопорушення та негайно, протягом 24 годин, письмово повідомити про його вчинення спеціально уповноважений суб`єкт у сфері протидії корупції.
Відповідно до приписів статті 53-2 Закону України “Про запобігання корупції” викривач самостійно визначає, які канали використовувати для повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, а саме: внутрішні, регулярні або зовнішні канали. Повідомлення підлягає розгляду, якщо наведена у ньому інформація містить фактичні дані, що вказують на можливе вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, інших порушень цього Закону, які можуть бути перевірені.
Повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, здійснене через зовнішні або внутрішні канали повідомлення такої інформації, підлягає попередньому розгляду уповноваженою особою у строк не більше десяти робочих днів з дня внесення цієї інформації до Єдиного порталу повідомлень викривачів. У разі якщо під час попереднього розгляду повідомлення встановлено, що воно не відповідає вимогам цього Закону, його подальший розгляд здійснюється у порядку, визначеному для розгляду звернень громадян, про що інформується особа, яка здійснила повідомлення. У разі якщо під час попереднього розгляду повідомлення встановлено, що воно не належить до компетенції органу або юридичної особи, до якого (якої) воно надійшло, подальший розгляд такого повідомлення припиняється, про що інформується особа, яка здійснила повідомлення, з одночасним роз`ясненням щодо компетенції органу або юридичної особи, уповноважених на здійснення розгляду чи розслідування фактів, викладених у повідомленні.
В судовому засіданні встановлено, що отримавши перше звернення позивача від 03.07.2024 на виконання вимог частини 3 статті 53-2 Закону України «Про запобігання корупції” Уповноваженого з антикорупційної діяльності Адміністрації Олександром Шелемехою було проведено попередній розгляд питань, викладених у повідомленні та за результатом цього розгляду складено доповідну записку (т.4, а.с.9-10).
На виконання вимог абзацу дев`ятого частини 3 статті 53-2 Закону України “Про запобігання корупції” особі, яка здійснила повідомлення, надається детальна інформація про результати попереднього розгляду, а також дисциплінарного провадження (якщо воно проводилося) у триденний строк з дня завершення відповідного розгляду чи провадження.
З врахуванням доповідної записки Уповноваженого з антикорупційної діяльності Адміністрації Олександра Шелемехи Головою Адміністрації ДССТ Яковця О.В. листом від 22.07.2024 № 518/4001 (т.4, а.с.9-10), позивачу була надана відповідь по питанням, викладеним у звернення позивача, в яких повідомлено, що інформація щодо будівництва дачі генерал-майором ОСОБА_10 за рахунок матеріалів військової частини НОМЕР_1 , не підтверджено. Відрядження особового складу в зону бойових дій підтверджується відповідними документами. Вжиття спиртних напоїв військовослужбовцями не підтверджено. Стосовно крадіжки паливно-мастильних матеріалів, матеріальних цінностей, використання орендованих приміщень у листі зазначено, що Центральним управлінням внутрішнього аудиту Міністерства оборони України у військовій частині НОМЕР_1 проводиться внутрішній аудит, одним із питань перевірки якого, є дослідження стану обліку майна, його використання та списання, а також дотримання законодавства з питань використання основних фондів та земель. Після завершення аудиту всі перевірені питання будуть відображені в аудиторському звіті (т.1, а.с.57-67, т.4, а.с.11-15).
Наступний рапорт позивача від 05.08.2025, зареєстрований 09.08.2024, який був поданий з тих же питань щодо яких проведено попередній розгляд (т.1, а.с.71), був направлений Головою Адміністрації ДССТ до Департаменту контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки Служби безпеки України для прийняття процесуального рішення (т.4, а.с.16). Як повідомляв представник відповідача-1 (т.4, а.с.2зворот) про результати розгляду цього листа Адміністрацію Держспецтрансслужби не повідомлялось.
Щодо поданого рапорту від 28.11.2024 (т.1, а.с.110-111,112-118, т.2, а.с.4) згідно резолюції Голови Адміністрації ДССТ доручено полковнику ОСОБА_44 в цей же день провести попередній розгляд та доповісти пропозиції (т.2, а.с.4). У процесі виконання зазначеного доручення Зайчуком С.В. було подано рапорт від 03.12.2024, в якому запропоновано провести службове розслідування за рапортом ОСОБА_45 (т.2, а.с.5). 05.12.2024 було призначено службове розслідування (т.2, а.с.6-7), втім в ході розслідування фактів порушення ОСОБА_13 не було виявлено, про що надана відповідь листом від 14.01.2025 (т.2, а.с.1,8). 
Відтак, доводи позивача та його представника про те, що подані рапорти Адміністрацією ДССТ не розглядалися чи було допущено порушення під час їх розгляду вимоги Закону України “Про запобігання корупції” під час розгляду справи спростовано дослідженими доказами.
Представник позивача також стверджує, що визначальним є оцінка судом дати внесення 06.11.2024 Міністерством оборони України за рапортом позивача від 25.10.2024 відомостей до Єдиного порталу повідомлень викривачів, а також рапорту генерала Затолокіна С.М. від 29.11.2024, яким він пропонує перевести ОСОБА_1 командиром роти охорони батальйону охорони НОМЕР_4 окремої шляхо-відновлювальної бригади, яка дислокується на території Конотопського району Сумської області, в частині дати подання, та їх близькість до дати подання останнього рапорту ОСОБА_1 від 28.11.2024, в якому він повідомив Голову Адміністрації ДССТ про наявність у військовій частині НОМЕР_1 злочинного угрупування на чолі якого стоїть генерал ОСОБА_10 та прийняття 29.11.2024 оскаржуваного наказу. 
Поряд з цим, як вже зазначалось вище, матеріалами справи підтверджено (т.1. т.1, а.с.44-45,46,47), що ще у липні 2024 року ОСОБА_1 здійснив, як викривач, всі залежні від нього дії для повідомлення про можливе вчинення корупційного правопорушення посадовими особами Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту та Військової частини НОМЕР_1 , направивши повідомлення до Генерального прокурора, Офісу Президента України, Міністерства оборони України, Державного бюро розслідувань та Голові Державної спеціальної служби транспорту. Тобто позивач набув гарантій захисту викривача з липня 2024 році – з моменту, коли він здійснив всі залежні від нього дії для повідомлення про порушення вимог Закону іншою особою, щоб відповідна інформація надійшла до адресата.
Звільнення з посади командира взводу охорони роти забезпечення пунктів управління 195 бази забезпечення та охорони Адміністрації ДССТ та призначення на посаду командира роти охорони батальйону охорони НОМЕР_4 окремої шляхо-відновлювальної бригади, ВОС-0210003 позивача відбулося 29.11.2024 наказом за №265. 
При цьому позивач під час розгляду справи не надав будь-яких доказів, які б дали змогу дійти висновку про наявний на нього тиск чи погроз різного роду, чи виникнення будь-яких зауважень чи претензій до виконання службових обов`язків позивача у період, починаючи із першого звернення від 03.07.2024, чи інших дій відповідачів відносно нього, які б свідчили про упередженість, пов`язану із зверненнями ОСОБА_1 до відповідних органів. 
В судовому засіданні встановлено, що позивач не був позбавлений можливості звертатися до відповідачів з відповідними рапортами та зверненнями, які опрацьовувалися відповідачами в межах повноважень (т.1, а.с.57-67,71-76, 78-79,110-118, т.2, а.с.4-8, т.3, а.с.248-251,т.4, а.с.9-16). При цьому незгода позивача із змістом відповідей відповідачів на його звернення та рапорти не є предметом розгляду у цій справі. 
Більше того, оскаржуваним наказом від 29.11.2024 №265 позивач був призначений на вищу посаду, тобто його становище покращилось, оскільки в силу свого досвіду та позитивних морально-ділових якостей позивач отримав вищу посаду, вище звання та вище грошове забезпечення. 
Крім того, цим наказом Голови Адміністрації ДССТ від 29.11.2024 № 265, а так само інформацією наданої відповідачем на виконання вимог суду (т.3, а.с.106-109) підтверджується, що цим наказом на посади у інші військові частини, у тому числі у порядку просування по службі та рівнозначну посаду були призначені також такі військовослужбовці: ОСОБА_17 - командиром взводу охорони роти батальйону охорони ВЧ НОМЕР_8 ( АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_16 - заступником начальника штабу батальйону охорони ВЧ НОМЕР_8 ( АДРЕСА_2 ). Вказане свідчить про невибірковий характер наказу.
Окремо, суд зауважує, що у подальшому відповідно до наказу Голови Адміністрації ДССТ від 21 січня 2025 року № 28 старшому лейтенанту ОСОБА_1 командиру роти охорони батальйону охорони НОМЕР_4 окремої шляхо-відновлювальної Конотопської бригади (вислуга у військовому званні - 32 роки) у воєнний час відповідно до пунктів 46, 55 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та пункту 11 Положення про Державну спеціальну службу транспорту присвоєно військове звання “капітан” (т.3, а.с.112,130).
Окремо як на негативний наслідок позивач посилається на те, що у нього в Києві наявне житло, у Києві проживає його дружина, діти та онук, а призначення його на посаду до військової частини НОМЕР_2 , яка дислокується на території Сумської області, що безпосередньо граничить з територією агресора, тим паче, що частина територіальних громад Конотопського району наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 року № 309 (із змінами та доповненнями) вже включені до територій можливих бойових дій, що позбавляє можливості проживання з сім`єю та можливості отримувати необхідний догляд та дієтичне харчування.
Стосовно цих доводів, у тому числі дислокації військової частини НОМЕР_2 , суд зауважує, що як встановлено в судовому засіданні позивач є військовослужбовцем, який проходить службу саме за п р и з о в о м під час м о б і л і з а ції під час дії особливого періоду. 
Поряд з цим, відповідно до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (за потреби перебування у розташуванні військової частини), розміщуються в казармах, що відповідають встановленим законодавством вимогам. Тобто, чинним законодавством України на період дії воєнного стану не передбачено для військовослужбовців за призовом під час мобілізації будь-яких гарантій проживання зі своєю сім`єю за місцем знаходження житла за відсутності відповідних підстав. Тобто жодного погіршення становища з цих причин позивача не відбулось.
Крім того, доказів на підтвердження того, що підрозділ, де проходить службу позивач, дислокується у зоні активних бойових дій та межує з лінією фронту матеріали справи не містять. 
Щодо отримання догляду та дієтичного харчування в матеріалах справи також відсутні будь-які докази з приводу того, що на момент призначення позивача на посаду у порядку просування по службі ОСОБА_1 потребував такий догляд та спеціальне харчування.
Відповідно до довідки військово-лікарської комісії від 15.08.2024 №20867 (т.1, а.с.166), виданою Військово-медичним клінічним центром «Головний військовий клінічний шпиталь» жодних обмежень щодо призначення позивача на відповідну посаду в порядку просування по службі не було, в довідці зазначено, що придатний до військової служби. 
Відповідно до медичної характеристики, складеної начальником медичної служби, під час проходження військової служби у ВЧ НОМЕР_2 позивач знаходився під медичним наглядом медичної служби ВЧ НОМЕР_2 . За період проходження служби у позивача не зафіксовано жодних випадків стаціонарного лікування чи тимчасової непрацездатності за станом здоров`я (т.3, а.с.240б).
Доказів звернення позивача з відповідними медичними документами, які підтверджували б необхідність дієтичного харчування та догляду суду надано не було. 
Крім того, варто відмітити, що позивач під час військової служби у НОМЕР_2 не позбавлений, за наявності відповідних медичних показань, отримувати дієтичне харчування в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 29.03.2002 № 426 «Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, поліцейських, осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту».
Посилання позивача на те, що внаслідок його призначення на посаду в іншій частині він буде усунутий від можливості володіти інформацією про стан справ суд зауважує, що такі доводи не можуть бути розцінені як негативний наслідок, оскільки позивач не позбавлений права та можливості звертатись у тому числі у порядку, передбаченому Законом України «Про інформацію», з відповідними запитами.
В обґрунтування позовних вимог позивач та його представник також стверджують, що про відверте намагання якомога швидше звільнитися від небажаного військовослужбовця, завдяки діям якого розпочато кримінальне провадження, та застосування до нього негативних засобів пливу свідчить видання командиром військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_7 наказу від 08.12.2024 №378, яким старшого лейтенанта ОСОБА_1 виключено із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та з усіх видів забезпечення.
Втім, як вже зазначалось вище, на командира ВЧ НОМЕР_1 покладено в тому числі обов`язок беззастережно виконувати накази командирів (начальників), відтак, приймання командиром ВЧ НОМЕР_1 наказу від 08 грудня 2024 року №378 на виконання наказу (по особовому складу) Голови Адміністрації ДССТ від 29.11.2024 №265 відповідає принципу єдиноначальності, зміст якого розкрито у Статуті внутрішньої служби.
За встановлених судом у цій справі обставин і досліджених доказів не вбачається, що звільнення старшого лейтенанта ОСОБА_1 з посади командира взводу охорони роти забезпечення пунктів управління НОМЕР_3 бази забезпечення та охорони Адміністрації ДССТ та призначення старшого лейтенанта ОСОБА_1 на посаду командира роти охорони батальйону охорони НОМЕР_4 окремої шляхо-відновлювальної бригади, ВОС-0210003 носило вибірковий характер і не застосовувалося б до інших військовослужбовців. Відтак, під час розгляду справи не було підтверджено, що таке звільнення позивача з посади та призначення на вищу посаду в іншу місцевість було пов`язано із повідомленням ОСОБА_1 про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, оскільки відсутній причинно-наслідковий зв`язок між таким повідомленням та звільненням позивача відповідно до пунктів 82, 83,257 Положення №1153/2008 з призначенням на вищу посаду у порядку просування по службі. 
Крім цього, у цій справі суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 02 серпня 2023 року у справі № 420/13302/20, в яких Суд наголосив, що з огляду на положення статті 53-4 Закону України «Про запобігання корупції» для надання викривачу державних гарантій захисту, вказані дії суб`єкта владних повноважень (звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності) повинні бути вчинені саме у зв`язку з повідомленням викривачем про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону. Закон не містить положень щодо того, що викривач не може бути звільнений за інших обставин. 
При розгляді справи суд також враховує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) №303-A, пункт 29).
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 ст.9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із частинами 1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В силу ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини у справі та досліджені докази, суд дійшов висновку, що наказ Голови Адміністрації ДССТ (по особовому складу) від 29 листопада 2024 року №265, наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08 грудня 2024 року №378, та похідний наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 10 грудня 2024 року № 93 прийняті відносно позивача з дотриманням вимог Положення №1153/2008, Закону України «Про запобігання корупції», вони відповідають критеріям правомірності, визначених в частині 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак, позовні вимоги про визнання їх протиправними та скасування та похідна вимога про поновлення на посаді задоволенню не підлягають.
Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, та враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат згідно ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється. 
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, 
В И Р І Ш И В:
У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_9 ) до Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту (02094, м. Київ, вул. Гніздовсього Якова, 5, код ЄДРПОУ 33145904), військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_10 ), військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_5 , код ЄДРПОУ НОМЕР_11 ), треті особи: Департамент з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр. Повітряних сил, 6, код ЄДРПОУ 00034022), Національне агентство з питань запобігання корупції (01103, м. Київ, бульв. Миколи Міхновського, 28, код ЄДРПОУ 40381452) про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді – відмовити у повному обсязі.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 19.05.2026.

Суддя   І.Г. Шевченко