ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

02 червня 2026 року 	м. Ужгород	№ 260/2979/26 	
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Військова частина НОМЕР_1 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Військова частина НОМЕР_1 , в якому просить: 1) визнати протиправними дії/бездіяльність державного виконавця Савчук Марії Сергіївни щодо повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання на підставі п. 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»; 2) зобов`язати Відділ державної виконавчої служби у місті Ужгороді Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України прийняти до виконання виконавчий лист та відкрити виконавче провадження.
Позовні вимоги аргументовані тим, що 12 березня 2026 року Закарпатський окружний адміністративний суд видав виконавчий лист у справі №260/9682/25, боржником в якому є Військова частина НОМЕР_1 . Стверджує, що він, як стягувач за виконавчим листом, неодноразово звертався до Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді для примусового виконання рішення суду у справі №260/9682/25, однак відповідач протиправно відмовляв у відкриття виконавчого провадження. Зокрема, державний виконавець повідомила, що виконавчий лист до виконання пред`явлений не за підвідомчістю, хоча жодного підтвердження такого не надала. 
18 травня 2026 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому у задоволенні позову просив відмовити. Зазначає, що при пред`явлені виконавчого документа №260/9682/25 від 13.03.2026 р. до Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді не зазначено коректної адреси боржника. Юридична адреса у виконавчому документі зазначена як: « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Однак такі дані не відповідають вимогам п.3 ч.1 ст. ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», що унеможливлює фактичне виконання рішення суду в повному обсязі. Тому повернення виконавчого листа без виконання є правомірним. 
18 травня 2026 року 3-я особа подала через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» свої письмові пояснення, в яких проти задоволення позову заперечила. Повідомила, що з метою забезпечення виконання судових рішень військовою частиною НОМЕР_1 подано розрахунок потреби в коштах на виплату сум за судовими рішеннями та іншими виплатами за КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки» за напрямом грошового забезпечення на травень 2026 року. Тому військова частина НОМЕР_1 не допускає бездіяльності чи ухилення від виконання судового рішення, а здійснює необхідні організаційні та фінансові заходи для його виконання відповідно до вимог бюджетного законодавства та порядку фінансування видатків Міністерства оборони України. Зазначає, що виконавчий лист був поданий до Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді, однак місцезнаходження військової частини НОМЕР_1 та адреса для листування не відноситься до територіальної юрисдикції зазначеного органу державної виконавчої служби. Тому державний виконавець діяв у межах наданих законом повноважень та у спосіб, визначений Законом України «Про виконавче провадження». 

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду №260/9682/25 від 17 грудня 2025 року задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (далі – В/ч НОМЕР_1 ). Визнано протиправними дії В/ч НОМЕР_1 в частині здійснення нарахування додаткової винагороди ОСОБА_1 у період з 28 вересня 2023 року по 25 серпня 2025 року із розрахунку 30000,00 грн щомісячно, у порушення вимог абзацу третього пункту 1-1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану». Зобов`язано В/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду за період з 28 вересня 2023 року по 25 серпня 2025 року із розрахунку 50000,00 грн, у відповідності до пункту 1-1 абзацу 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань з урахування посади у складі командування та штабу військової частини першого ешелону оборони або наступу, з урахуванням раніше виплачених сум. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
12 березня 2026 року Закарпатський окружний адміністративний суд видав виконавчий лист у даній справі. Так, боржником в такому виконавчому листі зазначено В/ч НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ – НОМЕР_2 ).
29 квітня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі – Відділ ДВС) із заявою, в якій просив прийняти до примусового виконання виконавчий лист, виданий Закарпатським окружним адміністративним судом в адміністративній справі №260/9682/25, та відкрити виконавче провадження.
За результатами розгляду такої заяви, керуючись п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», 01 травня 2026 року старший державний виконавець Відділу ДВС надіслав ОСОБА_1 повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання з підстав пред`явлення такого не за місцем виконання або не за підвідомчістю (оскільки військова частина знаходиться в Мукачівському районі). 
Вважаючи такі дії Відділу ДВС протиправними, з метою захисту своїх прав на виконання судового рішення позивач звернувся з цим адміністративним позовом до суду.
Приймаючи рішення по суті позовних вимог, суд виходить з наступного.
Ст. 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Норми статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» 1402-VIII 02.06.2016 також регламентують обов`язковість судових рішень. Так, зокрема, ч. 2 ст. 13 зазначеного законодавчого акта визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Європейського суду з прав людини у своїх рішеннях також неодноразово наголошував, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Якщо вбачати у ст. 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997 р.).
Ч.ч. 2, 4 ст. 372 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.
Зазначений принцип закріплений також в українському законодавстві про виконавче провадження. Так, зокрема, одними з основних засад виконавчого провадження, визначеними Законом, є обов`язковість виконання рішень та розумність строків виконавчого провадження.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, встановлюються Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі – Закон №1404).
Згідно ч. 1 ст. 1 ст. 1 Закону № 1404 виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Нормами ст. 5 Закону №1404 передбачено, що примусове виконання рішень покладається, зокрема, на органи державної виконавчої служби (державних виконавців). 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону №1404 підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Частиною 1 ст. 4 Закону №1404 регламентовано вимоги до виконавчого документа, серед яких:
1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;
2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;
3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;
4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);
реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);
5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;
6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);
7) строк пред`явлення рішення до виконання.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону №1404, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (ч. 5 ст. 26 Закону №1404).
Поряд з цим, п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону встановлено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.
Суд встановив, що з метою забезпечення примусового виконання судового рішення ОСОБА_1 звернувся до Відділу ДВС із заявою, до якої долучив виконавчий лист №260/9682/25 від 12.03.2026.
Однак державний виконавець Відділу ДВС повернув такий виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання з підстав пред`явлення такого не за виконанням або не за підвідомчістю. Так, у повідомленні від 01.05.2026 старший державний виконавець Відділу ДВС Савчук М.С. зазначила, що військова частина розташована в Мукачівському районі.
Оцінюючи правомірність таких дій державного виконавця, суд зазначає наступне.
Стаття 24 Закону №1404 регламентує місце виконання рішення. Так, ч. 1 зазначеної статті передбачено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.
Згідно з ч. 3 ст. 24 Закону №1404, виконання рішення, яке зобов`язує боржника вчинити певні дії, здійснюється виконавцем за місцем вчинення таких дій.
П. 3 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (далі – Інструкція), передбачено, що у разі пред`явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця за місцем проживання чи перебування боржника - фізичної особи, місцезнаходженням боржника - юридичної особи, адреса якого відрізняється від адреси, зазначеної у виконавчому документі, до заяви про примусове виконання рішення стягувач має додати документ / копію документа, який підтверджує, що місцезнаходженням боржника - юридичної особи або адресою проживання чи перебування боржника - фізичної особи є територія, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або територія виконавчого округу приватного виконавця.
Виконавчий лист №260/9682/25 був пред`явлений до органу Державної виконавчої служби України за місцезнаходженням боржника, згідно з відомостями виконавчого листа (м. Ужгород). Реєстрація юридичної особи боржника за місцезнаходженням в м. Ужгороді підтверджується також наявною в матеріалах справи копією довідки №58/23 з відомчого обліку Міністерства оборони України (арк. спр. 7). Будь-яких відомостей щодо місцезнаходження Військової частини НОМЕР_1 в Мукачівському районі (як зазначено в повідомленні від 01.05.2026) ні матеріали справи, а ні матеріали виконавчого провадження не містять.
Отже, суд вважає, що ОСОБА_1 звернувся із заявою про примусове виконання виконавчого листа у встановленому Законом №1404 порядку з дотриманням підвідомчості, а тому у відповідача не було законних підстав для повернення виконавчого документа без прийняття до виконання за п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону №1404.
При цьому суд відхиляє посилання відповідача на те, що в позовній заяві зазначено фактичну адресу Військової частини НОМЕР_1 для листування в Дніпропетровській області, оскільки такі відомості не є належними в розумінні Закону №1404 доказами місцезнаходження боржника, а тому не можуть враховуватися державним виконавцем при вирішенні питання відкриття виконавчого провадження. 
Суд також не бере до уваги посилання відповідача у поданому відзиві на невідповідність виконавчого документа вимогам ст. 4 Закону №1404, оскільки така обставина не була підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження.
Верховний Суд у своїй постанові від 16.05.2018 р. у справі №826/23192/15 зазначив, що вирішуючи спори, суд повинен досліджувати правомірність рішення суб`єкта владних повноважень на момент його прийняття (вчинення) та не може обґрунтовувати юридичну правильність (правомірність) таких актів із урахуванням подій, які сталися, або могли статися у майбутньому. Рішення суду не може ґрунтуватися на тих фактичних обставинах, які на момент його ухвалення хронологічно ще не відбулися, проте, ймовірно, могли мати місце у майбутньому.
За правилами, встановленими ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Разом з тим, нормами ч. 2 ст. 77 КАС України обов`язок доказування в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на відповідача.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону №1404, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Пунктом 3 ч. 3 ст. 18 Закону №1404 передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.
Окрім того, суд звертає увагу на те, що положенням п. 11, 12 розділу ІІІ Інструкції передбачено, що перевірка інформації про наявність боржника, його майна, місця роботи або здійснення опису та арешту майна на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця здійснюється органом державної виконавчої служби, компетенція якого поширюється на територію вчинення таких дій за дорученням державного виконавця.
Державний виконавець може вчиняти виконавчі дії на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби, за погодженням з начальником органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, у разі якщо:
- стало відомо про зміну місця проживання чи місцезнаходження боржника;
- з`ясувалося, що майна боржника, на яке можливо звернути стягнення, недостатньо для повного задоволення вимог стягувача та майно боржника виявлено на території іншого органу державної виконавчої служби;
- боржник та його майно перебувають на території різних адміністративно-територіальних одиниць.
Вищенаведене свідчить про те, що державний виконавець вправі перевіряти наявну інформацію про місцезнаходження боржника і в ході здійснення виконавчого провадження та скористатися процедурою, передбаченою п. 12 розділу ІІІ Інструкції для забезпечення ефективного виконання судового рішення. 
В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачем було проведено перевірку інформації щодо місцезнаходження В/ч НОМЕР_1 . Поряд з цим, ОСОБА_1 у заяві про примусове виконання рішень зазначив наявні в нього відомості щодо засобів зв`язку з боржником. Тому державний виконавець не був позбавлений можливості провести необхідну перевірку.
У зв`язку з вищенаведеним дії державного виконавця щодо повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання з підставі п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону №1404 є протиправними.
Поряд з цим, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права, суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При цьому, ч. 2 ст. 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (п.4), або застосувавши інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (п.10).
Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У разі якщо ухвалення рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. 
Отже, щодо зобов`язальної частини рішення суду, суд враховує процесуальні норми, відповідно до яких суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
В даному випадку питання відкриття виконавчого провадження належить до дискреційних повноважень органів Державної виконавчої служби, яке вирішується за результатами перевірки заяви стягувача та виконавчого документа встановленим законодавчим вимогам. Тобто, відповідач має обов`язок перевірити чи виконано всі умови, визначені законом, які є необхідними для прийняття виконавчого документа до виконання. Суд, в свою чергу, уповноважений виключно перевірити правомірність рішень/дій суб`єкта владних повноважень, однак не вправі приймати рішення по суті поданої ОСОБА_1 заяви, зобов`язавши державного виконавця відкрити виконавче провадження, оскільки у вказаний спосіб суд перебере на себе компетенцію уповноваженого органу.
Таким чином, заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Суд не вирішує питання розподілу судових витрат у зв`язку зі звільненням позивача від сплати судового збору.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП – НОМЕР_3 ) до Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місцезнаходження: вул. Заньковецької Марії, буд. 10, м. Ужгород, Закарпатська область, 88018, код ЄДРПОУ – 35045459), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Військова частина НОМЕР_1 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії державного виконавця Савчук Марії Сергіївни щодо повернення виконавчого документу в адміністративній справі №260/9682/25, виданого Закарпатським окружним адміністративним судом 12 березня 2026 року, стягувачу без прийняття до виконання на підставі п. 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

3. Зобов`язати Відділ державної виконавчої служби у місті Ужгороді Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України повторно розглянути подану ОСОБА_1 заяву про примусове виконання виконавчого листа в адміністративній справі №260/9682/25, виданого Закарпатським окружним адміністративним судом 12 березня 2026 року, з врахуванням висновків суду.

4. В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. 

Суддя	Р.О. Ващилін