Справа № 461/4503/25 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В. 
Провадження № 22-ц/811/3678/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

19 червня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 вересня 2025 року у справі за позовом Львівського комунального підприємства «Старий Львів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,-

ВСТАНОВИВ:

в червні 2025 року Львівське комунальне підприємство «Старий Львів» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували на те, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . ЛКП «Старий Львів», згідно ухвали Львівської міської ради № 5634 від 10.10.20219, як правонаступник прав та обов`язків ЛКП «Центральне», на підставі договору № 25 від 01.06.2019 року про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, надає житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_2 . Для здійснення оплати комунальних послуг відповідачу відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . Законом України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Разом з тим, відповідач оплату за надані позивачем житлово-комунальні послуги здіснює частково у зв`язку з чим за період з лютого 2022 року по квітень 2025 року виникла заборгованість у розмірі 17 728,07 грн. З наведених підстав просить стягнути з відповідача на користь Львівського комунального підприємства «Старий Львів» заборгованість по оплаті житлово - комунальних послуг за період з лютого 2022 року по квітень 2025 року включно з пенею та інфляційними витратами у сумі 20 647, 51 грн та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422, 40 грн.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 15 вересня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівського комунального підприємства «Старий Львів» 19 827 гривень 31 копійку заборгованості за надані житлово-комунальні послуги.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівського комунального підприємства «Старий Львів» 2 326 гривень 16 копійок відшкодування судових витрат.
У задоволенні решти заявлених вимог відмовлено. 
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Вказує, що основою позову про стягнення заборгованості є доведення законних договірних відносин, а відтак саме позивач зобов`язаний довести ту обставину, що договір № 25 від 01 червня 2019 року про надання послуги з управління багатоквартирним будинком укладений відповідно до вимог закону. Зазначає, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу фактичного надання послуг у спірний період. Вважає, що позивач свідомо приховує текс договору, що є ознакою нечесної підприємницької практики. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. .
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права.
При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.
Навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, законодавець установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
За приписами частини четвертої статті 319 ЦК України власність зобов`язує.
Згідно із статтею 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Іншими словами, стаття 322 ЦК України встановлює презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі, з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо, чи ні. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном.
Такий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 12 червня 2020 року у справі №712/8733/17.
Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Матеріалами справи підтверджується, що 01.06.2019 між ЛКП «Центральне», в особі Скаба О. М., та співвласниками багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_2 , в особі ОСОБА_2 , що діє на підставі протоколу зборів № 25 від 02.05.2019 укладено договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком.
ЛКП «Старий Львів» є правонаступником ЛКП «Центральне» що підтверджується ухвалою Львівської міської ради № 5634 від 10.10.2019 «Про припинення ЛКП «Центральне» шляхом приєднання до ЛКП «Старий Львів».
Як стверджує позивач, ЛКП «Старий Львів», згідно ухвали Львівської міської ради № 5634 від 10.10.20219, як правонаступник прав та обов`язків ЛКП «Центральне», на підставі договору № 25 від 01.06.2019 про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, надає житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 332007035 від 11.05.2023.
Для здійснення оплати комунальних послуг відповідачу відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .
Відповідно до розрахунку заборгованості за період від лютого 2022 року по квітень 2025 року відповідач не сплачував надані позивачем послуги з управління багатоквартирного будинку, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 17 728, 07 грн, що підтверджується відомостями про нарахування та оплату послуг за особовим рахунком № НОМЕР_1 .
Положеннями статей 68, 162 Житлового кодексу України передбачено, що наймач та власник житла зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Згідно з пунктом 2 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком; комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Пунктами 6, 9, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги; колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги.
При цьому відповідно до пункту 12 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуга з управління багатоквартирним будинком - результат господарської діяльності суб`єктів господарювання, спрямованої на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору.
Відповідно до пункту 14 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель багатоквартирного будинку - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб.
За змістом пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.
Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок індивідуального споживача надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до частини першої статтоі 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Згідно із частиною третьою статті 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», частиною першою та другою статті 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», пункту 32 постанови Кабінету Міністрів України від 5 вересня 2018 р. № 712 "Про затвердження Правил надання послуги з управління багатоквартирним будинком та Типового договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком", витрати на управління багатоквартирним будинком включають: 1) витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку; 2) витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку; 2-1) витрати, пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитним договором, укладеним за програмами Фонду енергоефективності; 3) витрати на сплату винагороди управителю в разі його залучення; 4) інші витрати, передбачені рішенням співвласників або законом. Витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат.
Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав (частина друга статті 382 ЦК України).
Управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками (частина перша статті 9 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку").
Співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. Якщо у багатоквартирному будинку в установленому законом порядку утворено об`єднання співвласників, проведення зборів співвласників та прийняття відповідних рішень здійснюється згідно із законом, що регулює діяльність об`єднань співвласників багатоквартирних будинків. До повноважень зборів співвласників належить прийняття рішень з усіх питань управління багатоквартирним будинком, у тому числі про визначення управителя та його відкликання, затвердження та зміну умов договору з управителем, визначення переліку та розміру витрат на управління багатоквартирним будинком (стаття 10 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку").
Рішення вважається прийнятим зборами співвласників, якщо за нього проголосували власники квартир та нежитлових приміщень, площа яких разом перевищує 50 відсотків загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, крім рішень, визначених абзацами другим - сьомим цієї частини (частина тринадцята статті 10 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку").
Відповідно до пункту 8 статті 1 Закону, колективний договір про надання комунальних послуг (далі - колективний договір) - договір про надання комунальних послуг, який укладається з виконавцем комунальних послуг за рішенням співвласників (на умовах, визначених у рішенні співвласників (об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) та є обов`язковим для виконання всіма співвласниками.
З аналізу вказаних норм випливає, що рішення з питань управління багатоквартирним будинком, а саме визначення управителя та його відкликання, затвердження та зміна умов договору з управителем; обрання уповноваженої особи (осіб) співвласників під час укладання, внесення змін та розірвання договору з управителем, здійснення контролю за його виконанням, приймається зборами співвласників, якщо за них проголосували власники квартир та нежитлових приміщень, площа яких разом перевищує 50 відсотків загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку.
З матеріалів справи вбачається, що договір № 25 від 01 червня 2019 року про надання послуги з управління багатоквартирним будинком був укладений на підставі рішення зборів співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 в особі ОСОБА_2 , який діє на підставі протоколу зборів № 25 від 02.05.2019.
Рішення загальних зборів є за своєю правовою природою актом, і є дійсним, якщо у судовому порядку не буде встановлено інше, тобто існує презумпція легітимності рішень відповідних органів управління. Договір не визнаний недійсним, а відтак, посилання сторони відповідача що він не має юридичного значення, колегія суддів вважає безпідставними.
Згідно додатку № 1 до вищезазначеного договору передбачені кошторис та вимоги до якості послуги на управління будинком. Складовими витрат на утримання будинку та прибудинкової території та поточного ремонту спільного майна будинку були передбачені та встановлені умови і періодичність послуг: витрати з прибирання прибудинкової території (протягом дня за графіком) ; витрати з прибирання сходових кліток (протягом дня за графіком); витрати з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем гарячого і холодного водопостачання, водовідведення, теплопостачання і зливної каналізації (при плановому та загальному оглядах будинку, при аварійній ситуації-негайно); обслуговування димових та вентиляційних каналів будинку (два рази на рік весною та осінню, при виникненні аварійної ситуації-негайно); технічне обслуговування та поточний ремонт мереж електропостачання та електрообладнання (два рази на рік. Заміна, ремонт проводки, ламп, патронів - за необхідності. Для усунення аварійних ситуацій-негайно); поточний ремонт (за необхідності. На підставі планових обсягів робіт, що включені до розрахунку тарифу); винагорода управителя; надання послуг з вивезення твердих побутових відходів (збирання, зберігання, вивезення (шляхом укладення окремого договору з виконання послуг); технічне обслуговування ліфтів (шляхом укладення окремого договору з виконання послуг); купівля електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку (освітлення місць загальногокористування тощо) ( (шляхом укладення окремого договору з виконання послуг); суцільна дератизація (шляхом укладення окремого договору з виконання послуг); ліквідація наслідків аварійних ситуацій у внутрішньо-будинкових мережах (шляхом укладення окремого договору з виконання послуг).
Матеріалами справи також підтверджується, що ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до Львівського комунального підприємства «Старий Львів» в якому просив:
- визнати договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком за адресою: АДРЕСА_2 , між співвласниками будинку та Львівським комунальним підприємством «Старий Львів», на який посилається відповідач, неукладеним;
- у разі відмови у задоволенні позовної вимоги, викладеної у пункті 1, визнати договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком за адресою: АДРЕСА_2 , між співвласниками будинку та Львівським комунальним підприємством «Старий Львів» недійсним з моменту його укладення;
- зобов`язати Львівське комунальне підприємство «Старий Львів» припинити здійснювати нарахування плати за послуги з управління багатоквартирним будинком на ім`я ОСОБА_1 по квартирі АДРЕСА_1 .
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 09 січня 2026 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 12 червня 2026 року у задоволенні вищезазначених позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Відтак, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що договір № 25 від 01 червня 2019 року про надання послуги з управління багатоквартирним будинком, укладений з порушенням вимог чинного законодавства.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу фактичного надання послуг у спірний період, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки згідно розрахунку заборгованості, який представлений позивачем та знаходиться у матеріалах справи, відповідач неодноразово у добровільному порядку (з квітня 2023 року по березень 2024 року) сплачував кошти за наданні позивачем послуги з управління будинком, що останнім жодним чином не спростовано.
Разом з цим, як зазначалося вище, відповідач не надав належних доказів на підтвердження того, що він не отримував жодних послуг від ЛКП «Старий Львів», чи отримував такі неналежної якості.
Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що посилаючись на ненадання послуг з боку позивача, відповідачем до матеріалів справи не долучено доказів того, що він звертався у встановленому законом порядку із претензіями до позивача щодо ненадання або надання неналежної якості послуг, а наданий акт-претензія від 27.09.20217 адресований ЛКП «Центральне» не може бути підставою визнання факту ненадання послуг, оскільки виходить за межі періоду, за який пред`явлено відповідні позовні вимоги.
Враховуючи те, що на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком № 25 від 01 червня 2019 року позивачем надавалися послуги з утримання будинку, якими відповідач фактично користувався з часу укладення договору, однак надані йому послуги не оплачував, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь Львівського комунального підприємства «Старий Львів» заборгованості за надані житлово-комунальні послуги в розмірі 19 827, 31 грн.
Відтак, доводи апеляційної скарги є неспроможними, оскільки спростовуються вищевстановленими обставинами справи.
Суд першої інстанції належним чином оцінив наявні в матеріалах справи докази, відтак доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 – 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 19 червня 2026 року.

Головуючий: С.М. Копняк
Судді: С.М. Бойко 
А.В. Ніткевич