Справа № 758/8609/25 

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2026 року         м. Київ 

Подільський районний суд міста Києва у складі:
головуючої судді - Левицької Я.К.,
за участю секретаря судового засідання - Новіцької О.К.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - ОСОБА_2,
представника відповідача - Ковпатюк Л.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Сервісно-Видавничий Центр» про стягнення різниці середнього заробітку та компенсації за невикористану основну відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, індексації доходу, компенсації за невикористану додаткову відпустку, матеріальної допомоги на оздоровлення,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2025 року ОСОБА_1 в особі свого представника - адвоката Шурла Романа Павловича звернувся до Подільського районного суду міста Києва із позовною заявою про стягнення з Державного підприємства «Сервісно-Видавничий Центр» (далі- ДП «СВЦ») наступних виплат:
- різниці між належною до виплати сумою середнього заробітку та фактично виплаченою за час вимушеного прогулу з 01.01.2024 року по 12.02.2025 року в сумі 73 594,72 грн;
- середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.02.2025 року по 31.05.2025 року у розмірі 52 143,84 грн;
- індексацію несвоєчасно виплаченої суми доходу в розмірі 285 223,00 грн, в тому числі середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2020 року по 30.04.2025 року у розмірі 275 826,69 грн, та суми компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 01.09.2020 року по 31.01.2025 року у розмірі 9 396,31 грн;
- компенсації за невикористані додаткові відпустки, як учаснику бойових дій за 2020 - 2024 роки в розмірі 50 695,40 грн;
- різниці невиплаченої компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за період з 19.08.2020 року по 19.02.2025 року у розмірі 61 874,81 грн, що підлягала виплаті при остаточному розрахунку при звільненні;
- компенсації за неотриману матеріальну допомогу на оздоровлення за 2020-2024 роки в розмірі 79 665,00 грн;
- судових витрат на правничу допомогу в сумі 43 906,02 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ДП «СВЦ» з 09.02.1998 року по 18.08.2020 року. У зв`язку з скороченням на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України позивача було незаконно звільнено з посади головного спеціаліста Відділу регіональної мережі та маркетингу. Відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 11.09.2024 року у справі № 758/10281/20 скасовано наказ ДП «СВЦ» № 133-п від 18.08.2020 року про звільнення ОСОБА_1 та поновлено його на посаді головного фахівця Відділу регіональної мережі та маркетингу з 19.08.2020 року. Крім того, стягнуто з державного підприємства середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.08.2020 року по 31.12.2023 року в розмірі 623 553,42 грн та судовий збір в розмірі 1 571,13 грн. На підставі наказу ДП «СВЦ» № 11-П від 12.02.2025 року ОСОБА_1 поновлено на роботі з 19.08.2020 року. На підставі наказу ДП «СВЦ» № 13-П від 19.02.2025 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за згодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗПП України з 19.02.2025 року. 06.03.2025 року позивач отримав лист ДП «СВЦ» від 03.03.2025 року № 145 з розрахунковим листом за лютий 2025 року з нарахованими та виплаченими сумами на день звільнення. Сума середнього заробітку, яка не оспорюється відповідачем за період з 01.01.2024 року по 12.02.2025 року становить 137 153,30 грн, а неоспорювана сума компенсації за невикористану основну відпустку за період з 19.08.2020 року по 19.02.2025 року до виплати - 35 170,67 грн. Водночас відповідач відмовив позивачу у добровільній виплаті, стягнутого з відповідача відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 11.09.2024 року у справі № 758/10281/20 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за з 19.08.2020 року по 31.12.2023 року в сумі 623 553,42 грн, виплаті компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій за період з 19.08.2020 року по 19.02.2025 року, виплаті компенсації за не отриману матеріальну допомогу на оздоровлення в період з 19.08.2020 року 19.02.2025 року, виплаті індексації доходів за період з 19.08.2020 року по 19.02.2025 року. В подальшому відповідач добровільно сплати нараховані та не оспорювані ним 137 153,30 грн в рахунок середнього заробітку за період з 01.01.2024 року по 12.02.2025 року та 35 170,67 грн компенсації за невикористану основну відпустку за період з 19.08.2020 року 19.02.2025 року. Також в період з 31.10.2024 року по 31.05.2025 року ВДВС стягнуто та перераховано позивачу в рахунок погашення боргу відповідача за період з 19.08.2020 року .по 31.12.2023 року кошти у загальній сумі 134 507,08 грн. З не нарахуванням, недоплатою та невиплатою відповідачем вищенаведених сум, належних позивачу при звільненні, останній не погоджується і просить їх стягнути у судовому порядку.
Ухвалою суду від 17.06.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін.
23.07.2025 року та 13.08.2025 року до суду надійшли відзив представника ДП «СВЦ» на позовну заяву та доповнення до відзиву, у якому зазначено, що відповідач не визнає позовні вимоги. Посилається на те, що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду, визначений ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Відповідач не погоджується з вимогою про виплату різниці середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.01.2024 по 12.02.2025 в сумі 73 594,72 грн, оскільки відповідачем згідно п. 2 ч. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року нарахований середній заробіток у сумі 137 153,30 грн. Посилається на те, що затримка виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу не є середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, постановою Київського апеляційного суду від 11.09.2024 року № 758/10281/20 позивачу нараховано середню заробітну плату за вимушений прогул за період з 19.08.2020 року по 31.12.2023, яку відповідач сплачує у примусовому порядку за виконавчим провадженням. Станом на липень 2025 року відповідач має заборгованість з виплати середнього заробітку за вимушений прогул в розмірі 374 970,25 грн. Отже, вимога позивача про стягнення індексації несвоєчасно виплаченого доходу у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу через те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати суперечить прямій нормі абзацу 3 п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України № 1078, якою визначено, що до об`єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати. Крім того, Закон України від 03.11.2022 № 2710-ІХ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» зупинив на 2023 рік дію Закону України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» та «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, тобто не діяли усі норми цих нормативно-правових актів, без виключень. Також позивачем невірно розраховано період прострочення виплати середнього заробітку за вимушений прогул та подано невірний розрахунок індексації. Відповідач не погоджується з вимогою про компенсацію додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2020-2024 роки в сумі 50 695,40 грн, оскільки така компенсація не передбачена чинним законодавством. Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено право на додаткові відпустки, яку не використовував позивач, та щодо якої не передбачено умови про компенсацію у разі її невикористання. Відповідач не погоджується з вимогою про виплату різниці компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за період з 19.08.2020 по 19.02.2025 в сумі 61 874,81 грн, оскільки позивачем здійснена компенсація за невикористану щорічну основну відпустку за вказаний період у розмірі 45 676,19 грн, про що зазначено у відповіді від 03.03.2025 року № 145. Також відповідач не погоджується з вимогою про виплату компенсації за неотриману матеріальну допомогу на оздоровлення за 2020-2024 роки в розмірі 79 665,00 грн, оскільки така допомога надається лише при використанні працівником щорічної відпустки. Таких заяв про надання щорічної відпустки позивач не подавав. Згідно з п. 5.3 Колективного договору за відсутності виходу у щорічну відпустку допомога на оздоровлення не надається. Також відповідач не погоджується з сумою витрат на правничу допомогу в розмірі 43 906,02 грн, яка є в рази завищеною у порівняні з прожитковим мінімумом на одну працездатну людину.
10.09.2025 року до суду надійшла відповідь на відзив представника позивача, у якій зазначено, що враховуючи чинну редакцію ст. 233, 234 КЗпП України, перебіг строку звернення до суду починається 06.03.2025 року, а останнім днем звернення до суду є 05.06.2025 року. Посилання відповідача на змінені норми п. 5.3 Колективного договору на 2023-2027 роки є необґрунтованими, адже до правовідносин позивача та ДП «СВЦ», як сторін колективного договору, до поновлення позивача на роботі в лютому 2025 року, можуть бути застосовані виключно норми Колективного договору на 2020-2022 рік, адже саме з цими нормами позивач був ознайомлений та приєднався до них, а в період свого незаконного звільнення, включаючи період свого поновлення на роботі та наступного звільнення, позивач був позбавлений можливості бути ознайомленим та приєднатись до Колективного договору на 2023-2027 роки. Відтак, трудові відносини в період з 18.08.2020 року по 13.02.2025 року регулювались Колективним договором на 2020-2022 роки. Незгода відповідача із розміром витрат на правничу допомогу з посиланням лише на прожитковий мінімум не має жодного відношення а ні до договірного права, а ні до трудового права.
09.09.2025 року до суду надійшла заява представника позивача про збільшення розміру позовних вимог, зважаючи на те, що з дня подання позову минуло 4 місяці, а розрахунок у позові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні здійснений за період з 20.02.2025 року по 31.05.2025 року. Відтак, у зв`язку із збільшенням періоду розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, загальна сума ціни позову збільшується до 645 201,53 грн, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.02.2025 року по 20.08.2025 року становить 94 148,60 грн, з урахуванням середнього доходу за 1 робочий день - 724,22 грн. 
У підготовчому судовому засіданні представником відповідача подано відзив на позовну заяву з урахуванням збільшених позовних вимог.
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 02.10.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Позивач та представник позивача у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти позовних вимог, з підстав, наведених у відзиві та доповненнях до відзиву на позовну заяву. Просила відмовити у задоволенні позову.
Ухвалою суду від 13.03.2026 року поновлено судовий розгляд справи.
21.04.2026 року до суду надійшли додаткові пояснення у справі представника відповідача, у яких зазначено, що згідно листа Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві від 16.04.2026 № 34385 на користь Позивача з рахунків Відповідача стягнуто 458 357,81 грн, з яких 412 280,01 грн перераховано ОСОБА_1 . Питання щодо зарахування виконавчою службою в якості часткового виконання ВП № 76367949 суми в розмірі 90 656,93 грн не вирішено. Відповідач просить суд врахувати часткове виконання Відповідачем та зменшити розмір відшкодування за затримку виплати, враховуючи розмір заборгованості, період затримки та інші обставини справи, зокрема добровільне нарахування середнього заробітку за час затримки поновлення на роботі.
23.04.2026 року представником позивача надано пояснення щодо сум, які підлягали виплаті при звільненні, зокрема станом на 19.02.2025 року:
- заборгованість із середнього заробітку за період з 19.08.2020 року по 31.12.2023 року, стягнута постановою КАС від 11.09.2024 року справа № 758/10281/20 становила 623 553,42 грн;
- заборгованість із самостійно нарахованого ДП «СВЦ» середнього заробітку за вимушеного прогулу з 01.01.2024 року по 12.02.2025 року - 162 323,98 грн. (187 599,64 -10 000 -2 240,66- 13 035,00);
- заборгованість із середнього заробітку та фактично виплаченою за час вимушеного прогулу з 01.01.2024 року по 12.02.2025 року - 73 594,72 грн;
- заборгованість із індексації несвоєчасно виплачених сум доходу в сумі 285 223,00 грн, в тому числі середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2020 року по 12.02.2025 року - 275 826,69 грн та суми компенсації за додаткову відпустку, як учаснику бойових дій за період з 01.09.2020 року по 31.01.2025 року - 9 396,31 грн;
- заборгованість із компенсації за невикористані додаткові відпустки, як учаснику бойових дій за 2020-2024 роки - 50 695,40 грн;
- заборгованість із різниці невиплаченої компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за період з 19.08.2020 року по 19.02.2025 року - 61 874,81 грн;
- заборгованість із компенсації за неотриману матеріальну допомогу на оздоровлення за 7020-2024 роки в розмірі 79 665,00 грн.
Таким чином, загальна заборгованість ДП «СВЦ» із всіх сум, які підлягали до виплати Позивачу при звільненні, станом на 19.02.2026 року складала 1 336 930,33 грн.
Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, встановив наступне.
ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ДП «СВЦ» з 09.02.1998 року по 18.08.2020 року. 
Згідно з наказом № 133-п від 18.08.2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади головного фахівця відділу регіональної мережі та маркетингу ДП «СВЦ» з 18.08.2020 року у зв`язку з скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. 
Вважаючи звільнення з посади таким, що проведено із порушенням вимог трудового законодавства та грубим порушенням його прав як працівникам, ОСОБА_1 звернувся до суду. Відповідно до рішення Подільського районного суду міста Києва від 15.01.2024 року по справі № 758/10281/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ДП «СВЦ» на користь останнього 13 035 грн компенсації за невикористану додаткову відпустку з утриманням з зазначеної суми податків, обов`язкових платежів та зборів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 11.09.2024 року у справі № 758/10281/20 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано рішення Подільського районного суду міста Києва від 15.01.2024 року в частині відмови в позові та прийнято в цій частині нову постанову, зокрема задоволено позов ОСОБА_1 , скасовано наказ ДП «СВЦ» № 133-п від 18.08.2020 року про звільнення ОСОБА_1 та поновлено його на посаді головного фахівця Відділу регіональної мережі та маркетингу з 19.08.2020 року. Крім того, стягнуто з державного підприємства середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.08.2020 року по 31.12.2023 року в розмірі 623 553,42 грн без урахування податків та інших обов`язкових платежів та судовий збір в розмірі 1 571,13 грн. В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ДП «СВЦ» в дохід держави судовий збір в розмірі 15 298,85 грн.
На підставі наказу ДП «СВЦ» № 11-П від 12.02.2025 року ОСОБА_1 поновлено на посаді головного фахівця Відділу регіональної мережі та маркетингу з 19.08.2020 року, а також у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці, змінами штатного розпису ДП «СВЦ, де станом на 12.02.2025 року, відсутня посада головного фахівця Відділу регіональної мережі та маркетингу, переведено ОСОБА_1 на посаду диспетчера Відділу експлуатації транспортних засобів та надання послуг з 13.02.2025 року з посадовим окладом відповідно до штатного розпису та присвоєно табельний номер № 74.
На підставі наказу ДП «СВЦ» № 13-П від 19.02.2025 року ОСОБА_1 звільнено з посади диспетчера Відділу експлуатації транспортних засобів та надання послуг з 19.02.2025 року за згодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗПП України.
06.03.2025 року ОСОБА_1 отримав лист ДП «СВЦ» від 03.03.2025 року № 145 «Щодо розрахунку при звільненні», у якому зазначено, що із позивачем проведено розрахунок при звільненні, а саме:
- компенсацію за невикористану відпустку в сумі 13 035 грн відповідно до рішення Подільського районного суду міста Києва від 15.01.2024 року у справі № 758/10281/20 виплачено 19.02.2025 року;
- виплата середнього заробітку за період вимушеного прогулу з 19.08.2020 по 31.12.2023 за постановою Київського апеляційного суду від 11.09.2024 у справі № 758/10281/20 в сумі 623 553,42 грн перебуває на примусовому виконанні згідно виконавчого документа № 758/10281/20 від 01.10.2024 року;
- середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.01.2024 року по 12.02.2025 року нараховано у розмірі 137 153,30 грн згідно з ч. 4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року;
- компенсацію за невикористану основну відпустку за період з 19.08.2020 по 18.01.2021 року нараховано з розрахунку 26 календарних днів на рік з урахуванням інвалідності 3-ої групи в сумі 3777,73 грн та за період з 19.01.2021 по 19.02.2025 з розрахунку 30 календарних днів на рік з урахуванням інвалідності 2-ої групи в сумі 41 898,46 грн, разом 45 676,19 грн, відповідно до ч. 7 ст. 6, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» та абз. 3-5 п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року;
- компенсація за невикористану додаткову відпустку учасника бойових дій за період з 19.08.2020 по 19.02.2025 з розрахунку 14 календарних днів на рік не нараховується, оскільки це не передбачено Законом України «Про відпустки»;
- грошова допомога на оздоровлення за 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 роки не надається, оскільки п. 5.3 Колективного договору між адміністрацією і профспілковим комітетом ДП «СВЦ» на 2023-2027 роки передбачено, що матеріальна допомога на оздоровлення надається при використанні щорічної відпустки тривалістю не менше ніж 14 календарних днів. Заяви щодо використання щорічної відпустки не менше ніж 14 календарних днів не надходило;
- матеріальна допомога на соціально-побутові потреби за 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 роки не надається, оскільки умовами Колективного договору між адміністрацією і профспілковим комітетом ДП «СВЦ» на 2023-2027 роки (п. 5.10) таку допомогу можуть надати за заявою працівника із зазначенням конкретних підстав для її надання та за рахунок чистого прибутку підприємства за рішенням керівника. Станом на день звільнення 19.02.2025 року підприємство не має фінансової можливості надавати таку допомогу;
- індексація доходів за несвоєчасну виплату вищенаведених виплат за період з 19.08.2020 року по 19.02.2025 року не здійснюється через відсутність підстав для такої індексації. Звільнення відбулось 19.02.2025 року у зв`язку з чим порушенням строків виплат при звільненні на даний час не має;
- одноразова допомога в розмірі 3-х посадових окладів не надається, оскільки виходу на пенсію не мало місця. Звільнення відбулось 19.02.2025 року за угодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.
Крім того, до зазначеного листа долучено розрахунковий лист за лютий 2025 року з нарахованими та виплаченими сумами на день звільнення, у якому зазначено борг підприємства станом на 28.02.2025 року у розмірі 152 323,97 грн.
Позивач посилається на те, що відповідач формально виконав свій обов`язок, нарахувавши та виплативши середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.01.2024 року по 12.02.2025 року, однак не погоджується з нарахованою сумою такого середнього заробітку. Зокрема, позивачем для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 01.01.2024 року по 12.02.2025 року взято до уваги його середній заробіток за останні два повні робочі місяці, який був визначений у постанові Київського апеляційного суду від 11.09.2024 року у справі № 758/10281/20, зокрема середньоденна заробітна плата становить 724,22 грн. Відтак, з урахуванням кількості робочих днів за вказаний період позивачем визначено наступний розрахунок таких виплат, зокрема: за січень 2024 року з урахуванням кількості робочих днів - 22, заробіток за місяць становить 15 932,84 грн; за лютий 2024 року з урахуванням кількості робочих днів - 20, заробіток за місяць становить 14 484,40 грн; за березень 2024 року з урахуванням кількості робочих днів - 23, заробіток за місяць становить 16 657,06 грн; за квітень 2024 року з урахуванням кількості робочих днів - 20, заробіток за місяць становить 14 484,40 грн; за травень 2024 року з урахуванням кількості робочих днів - 23, заробіток за місяць становить 16 657,06 грн; за червень 2024 року з урахуванням кількості робочих днів - 22, заробіток за місяць становить 15 932,84 грн; за липень 2024 року з урахуванням кількості робочих днів - 21, заробіток за місяць становить 15 208,62 грн; за серпень 2024 року з урахуванням кількості робочих днів - 22, заробіток за місяць становить 15 932,84 грн; за вересень 2024 року з урахуванням кількості робочих днів - 23, заробіток за місяць становить 16 657,06 грн; за жовтень 2024 року з урахуванням кількості робочих днів - 21, заробіток за місяць становить 15 208,62 грн; за листопад 2024 року з урахуванням кількості робочих днів - 22, заробіток за місяць становить 15 932,84 грн; за грудень 2024 року з урахуванням кількості робочих днів - 21, заробіток за місяць становить 15 208,62 грн; за січень 2025 року з урахуванням кількості робочих днів - 23, заробіток за місяць становить 16 657,06 грн; за лютий 2025 року з урахуванням кількості робочих днів - 8, заробіток за місяць становить 5793,76 грн.
Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.01.2024 року по 12.02.2025 року становить 210 748,02 грн. При цьому, відповідачем не оспорюється виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.01.2024 року по 12.02.2025 року в сумі 137 153,30 грн. Отже, різниця між розрахунком, наданим ДП «СВЦ» та розрахунком, наданих позивачем, становить 73 594,72 грн.
Відповідач не погоджується із таким розрахунком, оскільки вважає, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи № 758/10281/20 не застосовувались правила Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин. Позивач у даному випадку також здійснив розрахунок без застосування вказаного Порядку. Відповідач двічі подавав касаційні скарги на постанову апеляційної інстанції, однак у відкритті касаційного провадження було відмовлено (провадження № 61-13058ск24, № 61-11133ск25). Згідно довідки про доходи ОСОБА_1 від 24.09.2020 року № 137, яка була наявні в матеріалах цивільної справи № 758/10281/20, розмір заробітної плати (відповідно до правил обрахунку за Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року) за два останні місяці роботи становить: у червні 2020 року (21 робочий день) - 20 775,40 грн, у липні 2020 року (23 робочі дні) - 11 090,60 грн. Отже, середньоденна заробітна плата складала - 468,10 грн. Відповідач вважає, що позивач, надаючи довідку про доходи від 24.09.2020 року № 137 та розрахунки середнього заробітку за час вимушеного прогулу у справі № 758/10281/20 подав до суду неправдиві відомості щодо свого дійсного розміру середнього заробітку, а також не зазначив про необхідність вирахування податків і зборів з розрахованого середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також у даному позові розрахунки здійснені позивачем без вирахування податків і зборів та за періоди, які перевищують строки позовної давності.
Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до частин другої, третьої статті 235 КЗпП України, під час винесення рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). Згідно з пунктом 1 Порядку № 100 цей нормативний акт застосовується, зокрема, у випадку вимушеного прогулу та розрахунку затримки виконання рішення суду.
У пункті 2 Порядку № 100 зазначено, що середня заробітна плата обраховується виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів / годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (пункт 8 Порядку № 100).
Суд враховує те, що відповідно до наказу ДП «СВЦ» № 11-П від 12.02.2025 року позивача було поновлено на посаді головного фахівця Відділу регіональної мережі та маркетингу з 19.08.2020 року. Втім, відповідач затримав виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі. При цьому, у постанові Київського апеляційного суду від 11.09.2024 у справі № 758/10281/20, на підставі якої відбулось поновлення позивача на посаді, охоплено період вимушеного прогулу з 19.08.2020 по 31.12.2023. Отже, таким судовим рішення не вирішувалось питання щодо стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.01.2024 року по 12.02.2025 року, тобто по день фактичного поновлення позивача на посаді.
Водночас у постанові Київського апеляційного суду від 11.09.2024 у справі № 758/10281/20 встановлено, що виходячи з довідки про доходи ОСОБА_1 від 24.09.2020 року № 137, розмір заробітної плати за два останні місяці роботи - 20 775,40 грн. в червні 2020 року (21 робочий день) та 11 090,60 грн. в липні 2020 року (23 робочих дні). Відтак, обрахування розміру середньоденного заробітку слід проводити, виходячи з середньоденної заробітної плати 724,22 грн. (31 866 грн. / 44 фактично відпрацьованих дні = 724,22 грн.). Враховуючи, що в цілому з 19 серпня 2020 року по 31 грудня 2023 року (в межах періоду згідно остаточних позовних вимог) час затримки виплати заробітної плати становив 860 робочих дні, то сума середнього заробітку за період з 19 серпня 2020 року по 31 грудня 2023 року становить без урахування податків та інших обов`язкових платежів 622 829,20 грн. (724,22 х 860 = 622 829,20 грн.). Зазначений розрахунок відповідачем не спростований.
Однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення, визначена у п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України.
Вказані конституційні положення знайшли своє продовження у Цивільному процесуальному Кодексі України (п. 7 ч. 3 ст. 2), а також у Законі України «Про судоустрій і статус суддів» (ч. 2 ст. 13), якими також регламентовано, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2023 року у справі № 939/1406/20 (провадження № 61-7214св22) зазначено, преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».
Оскільки у постанові Київського апеляційного суду від 11.09.2024 по справі № 758/10281/20 встановлено, що середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 724,22 грн, то такий з урахуванням обов`язковості судового рішення, яке набрало законної сили, враховується при розгляді даної справи. Таким чином, суд погоджується із тим, що відповідачем було безпідставно не донараховано позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 01.01.2024 року по 12.02.2025 року та бере до увагу розрахунок такого середнього заробітку, наведений позивачем у позовній заяві. 
Отже, позовні вимоги щодо стягнення з ДП «СВЦ» різниці між належною до виплати сумою середнього заробітку та фактично виплаченою за час вимушеного прогулу з 01.01.2024 року по 12.02.2025 року в сумі 73 594,72 грн, без урахування податків та інших обов`язкових платежів, підлягають задоволенню.
Щодо позовної вимоги про стягнення індексації середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2020 року по 30.04.2025 року у розмірі 275 826,69 грн. та індексації компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 01.09.2020 року по 31.01.2025 року у розмірі 9 396,31 грн судом встановлено наступне.
Позивач посилається на те, що відповідач повинен був індексувати невиплачений вчасно середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2020 року по 30.04.2025 року та компенсацію за додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 01.09.2020 року по 31.01.2025 року у розмірі 9 396,31 грн.
Позивачем надано розрахунок індексації невиплаченого вчасно середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2020 року по 30.04.2025 року, з урахуванням середнього заробітку за місяць в розмірі 724,22 грн, кількості робочих днів у відповідному місяці, дат проведених виплат, дат початку прострочки. Отже, сума до виплати становить 275 826,69 грн.
Відповідач відмовився від виплати індексації належних до виплати сум Позивачу за період з 19.08.2020 року по 19.02.2025 року, зазначивши про це у листі від 03.03.2025 року № 145. В обґрунтування своєї позиції відповідач посилається на те, що така вимога позивача суперечить прямій нормі абзацу 3 п. 3 Постанови КМУ № 1078, якою визначено, що до об`єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати. Крім того, Закон України від 03.11.2022 №2710-ІХ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» зупинив на 2023 рік дію Закону України від 03.07.1991 №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» та «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», який затверджений Постановою КМУ від 17.07.2003 № 1078, тобто не діяли усі норми цих нормативно-правових актів, без виключень. Також, до вимог про індексацію застосовуються терміни позовної давності.
Суд враховує те, що відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», який визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України, індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно зі статтею 2 даного Закону індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
При чому порядок проведення індексації грошових доходів населення визначений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078.
Відповідно до п. 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер.
Пунктом 3 Порядку № 1078 визначено, що до об`єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітною платою є винагорода, яка виплачується працівникові за виконану ним роботу. 
Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.
Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці.
Такі правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, провадження № 14-47цс21.
Разом з тим, суд виходить з того, що середній заробіток за час вимушеного прогулу є виплатою, яка обчислюється із середньої заробітної плати, що відповідно до Порядку № 1078 не відноситься до об`єктів індексації. Компенсація за невикористану відпустку є одноразовою виплатою, а тому відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» також не підлягає індексації.
Аналогічний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 05.02.2020 року у справі № 202/1046/17, провадження № 61-39998св18.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Щодо позовної вимоги про стягнення компенсації за невикористані додаткові відпустки, як учаснику бойових дій за 2020 - 2024 роки в розмірі 50 695,40 грн.
Позивач в обґрунтування позовний вимог посилається на те, що до поновлення на роботі був позбавлений можливості в 2020-2024 роках подавати заяви про надання йому додаткових відпусток у вказаних роках, по незалежних від нього причинах, а фактично був поновлений на роботі 13.02.2025 року та звільнений 19.02.2025 року за згодою сторін, тому він саме у заяві про звільнення попросив виплатити йому компенсацію за не використані додаткові відпустки за минулий час. Позивач стверджує, що відповідач повинен виплатити йому компенсацію за не отримані додаткові відпустки за 2020-2024 роки (5 років) з розрахунку 14 календарних днів на 1 рік, тобто 50 695,40 грн.
Відповідач заперечує позовні вимоги в цій частині, посилаючись на те, що вимогами ст. 19 Закону України «Про відпустки» не передбачена така компенсація.
Як вбачається з посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 , виданого 15.12.2015 року, ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, на нього поширюються пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій.
Приписи статті 4 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) установлюють такі види відпусток:
1) щорічні відпустки:
основна відпустка (стаття 6 цього Закону);
додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону);
додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону);
інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;
2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону);
3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону);
3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону);
4) соціальні відпустки:
відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону);
відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону);
відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону);
додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону);
відпустка при народженні дитини (стаття 19-1 цього Закону);
5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).
Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.
Стаття 77-2 КЗпП України, стаття 16-2 Закону № 504/96-ВР встановлює, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Відповідно до п. 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються такі пільги, зокрема використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Згідно з ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Отже, грошова компенсація при звільненні виплачується лише за невикористані дні щорічних відпусток та додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Інші види відпусток надаються лише за призначенням і грошовою компенсацією замінюватись не можуть.
Додаткова відпустка учасникам бойових дій визначена статтею 16-2 розділу III «Додаткові відпустки у зв`язку з навчанням. Творча відпустка. Відпустка для підготовки та участі в змаганнях. Додаткова відпустка окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності» Закону № 504/96-ВР , тому вона не належить до категорії щорічних відпусток, а отже на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток.
Така відпустка, на відміну від щорічної, надається незалежно від відпрацьованого в році часу, один раз протягом календарного року на підставі заяви працівника та посвідчення учасника бойових дій або інваліда війни. Невикористана у поточному році така відпустка на наступний рік не переноситься. Право на неї працівник може реалізувати протягом календарного року, конкретний період та черговість її надання визначається за погодженням між працівником і роботодавцем.
При цьому, суд враховує аналогічний правовий висновок, наведений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31.10.2022 року по справі № 241/2229/20, провадження № 61-12287св21. 
Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій є необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Відсутність правових підстав для задоволення відповідної вимоги свідчить про безпідставність позову в цій частині та виключає можливість покладення на відповідача обов`язку щодо здійснення такої виплати.
Щодо позовної вимоги про стягнення різниці невиплаченої компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за період з 19.08.2020 року по 19.02.2025 року у розмірі 61 874,81 грн, що підлягала виплаті при остаточному розрахунку при звільненні.
Позивач посилається на те, що відповідач не заперечує право позивача на отримання такої компенсації, однак позивач не погоджується з сумою такої компенсації в розмірі 35 170,67 грн (45 676,19 - (45 676,19 Х (18% ПДФО + 5% ВЗ))). На думку позивача розрахунок такої компенсації є заниженим, оскільки відповідача взяв до уваги середній заробіток позивача не у розмірі 724,22 грн, а у розмірі 468,10 грн.
Розрахунок різниці за період з 19.08.2020 року по 18.01.2021 року: 26 днів : 365 днів х 153 дні =11 днів х 724,22 грн= 7 966,42 грн.
Розрахунок різниці за період з 19.01.2021 року по 19.02.2025 року: 30 днів : 365 днів х 1493 дні =123 днів х 724,22 грн= 89 079,06 грн.
Всього за період з 19.08.2020 року по 19.02.2025 року: 7 966,42 + 89 079, 06 = 97 045,48 грн.
Враховуючи сплату відповідачем компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за вказаний період у розмірі 35 170,67 грн, різниця становить 61 874,81 грн.
Відповідач заперечив позовній вимоги в цій частині посилаючись на те, що відповідачем вірно здійснена компенсація за невикористану щорічну основну відпустку за період з 19.08.2020 по 19.02.2025 в розмірі 45 676,19 грн у відповідно до п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року в розмірі 468,10 грн, про що було зазначено у листі № 145 від 03.03.2025 року, адресованого позивачу.
У даному випадку суд враховує те, що оскільки у постанові Київського апеляційного суду від 11.09.2024 по справі № 758/10281/20 встановлено, що середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 724,22 грн, то такий з урахуванням обов`язковості судового рішення, яке набрало законної сили, враховується при розгляді даної справи. Таким чином, суд погоджується із тим, що відповідачем було безпідставно не донараховано позивачу компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за період з 19.08.2020 року по 19.02.2025 року та бере до увагу розрахунок такої компенсації, наведений позивачем у позовній заяві.
Щодо позовної вимоги про стягнення компенсації за неотриману матеріальну допомогу на оздоровлення за 2020-2024 роки в розмірі 79 665,00 грн.
Позивач посилається на те, що відповідач безпідставно відмовив йому у виплаті такої матеріальної допомоги, мотивувавши своє рішення відсутністю відповідних заяв за ці роки. Позивач був незаконно звільнений відповідачем 18.08.2020 року та поновлений на роботі лише 13.02.2025 року, в тому в наслідок незаконних дій відповідача щодо звільнення його з роботи, був позбавлений можливості подати відповідну заяву у зазначений період, адже на мав статусу працівниками ДП «СВЦ». Відтак, позивач не міг не скористатись своїм правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення 2020-2024 роках саме з вини відповідача, а тому таке право підлягає відновленню.
Відповідач, заперечуючи позовні вимоги в цій частині, посилався на те, що відповідно до п. 5.3 Колективного договору на 2023-2027 роки матеріальна допомога на оздоровлення надається за наявності фінансових можливостей, в межах коштів, затверджених у фінплані підприємства, один раз на рік. Представник відповідача у судовому засіданні зауважила, що працівникам ДП «СВЦ» не виплачувалась матеріальна допомога на оздоровлення за вказаний період у зв`язку з скрутним фінансовим становищем державного підприємства. Позивач не набув права на матеріальну допомогу.
Згідно з ч.1 ст. 21, ст. 22 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.
Відповідно до ч. 2, ч. 3 та ч. 4 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
Колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців (ст. 10 КЗпП України).
Статтею 5 Закону України «Про колективні договори та угоди» № 3356 від 01.07.1993 передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Забороняється включати до трудових договорів умови, що погіршують становище працівників порівняно з чинним законодавством, колективними договорами та угодами.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Отже, стаття 2 Закону «Про оплату праці» відносить матеріальну допомогу до складу інших заохочувальних та компенсаційних виплат, тобто до структури заробітної плати.
Умови надання матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам ДП «СВЦ» визначені у розділі V «Соціальні гарантії, компенсації та пільги у сфері праці та зайнятості» Колективного договору між Уповноваженим органом і профспілковим комітетом ДП «СВЦ» на 2020-2022 роки. Зокрема зазначено, що з метою матеріального заохочення, соціального забезпечення працівників підприємства і сприяння їх зацікавленості у результативній діяльності підприємства у межах наявних коштів та джерел фінансування може надаватись матеріальна допомога та заохочення, не пов`язані з конкретними результатами праці у таких випадках. Пунктом 5.3 передбачено, що матеріальна допомога на оздоровлення надається працівникам Підприємства, які пропрацювали на Підприємстві не менше одного року, за їх заявами при використанні щорічної відпустки або її частини тривалістю не менше ніж 14 календарних днів за поточний період, у розмірі середньомісячного заробітку, який розраховується відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Матеріальна допомога для організації оздоровлення надається працівнику один раз на рік.
Умови надання матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам ДП «СВЦ» за період 2023-2027 роки визначені у розділі V «Соціальні гарантії, компенсації та пільги у сфері праці та зайнятості» Колективного договору між адміністрацією і профспілковим комітетом ДП «СВЦ» на 2023-2027 роки (нова редакція). Зокрема зазначено, що з метою матеріального заохочення, соціального забезпечення працівників підприємства і сприяння їх зацікавленості у результативній діяльності підприємства може надаватись матеріальна допомога та відповідні заохочення, не пов`язані з конкретними результатами праці у таких випадках. Пунктом 5.3 передбачено, що матеріальна допомога на оздоровлення надається працівникам Підприємства, які пропрацювали на Підприємстві не менше одного року, за їх заявами при використанні щорічної відпустки або її частини тривалістю не менше ніж 14 календарних днів за поточний період, у розмірі середньомісячного заробітку, який розраховується відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, за наявності фінансових можливостей, в межах коштів, затверджених у фінплані Підприємства. Матеріальна допомога для організації оздоровлення надається працівнику один раз на рік.
Позивач зазначає, що положення Колективного договору між адміністрацією і профспілковим комітетом ДП «СВЦ» на 2023-2027 роки (нова редакція) на нього не поширювались, оскільки станом на 12.02.2025 року, при поновленні його на роботі, він не був ознайомлений з умовами такого колективного договору, при цьому відповідачем під час судового розгляду справи не спростовано таких доводів позивача. 
Відтак, суд бере до уваги, що до спірних правовідносин слід застосовувати положення Колективного договору між Уповноваженим органом і профспілковим комітетом ДП «СВЦ» на 2020-2022 роки.
При вирішенні спору у цій частині суд враховує те, що по-перше, матеріальна допомога на оздоровлення надається працівникам ДП «СВЦ» з метою матеріального заохочення, соціального забезпечення працівників підприємства і сприяння їх зацікавленості у результативній діяльності підприємства; по-друге, така виплата надається у межах наявних коштів та джерел фінансування; по-третє, така виплата надається працівникам підприємства, які пропрацювали на підприємстві не менше одного року; по-четверте, за їх заявами при використанні щорічної відпустки або її частини тривалістю не менше ніж 14 календарних днів за поточний період.
У даному випадку ДП «СВЦ» не мало наявних коштів та джерел фінансування для проведення таких виплат, що є обов`язковою умовою для надання матеріальної допомоги на оздоровлення відповідно до розділу V «Соціальні гарантії, компенсації та пільги у сфері праці та зайнятості» Колективного договору між Уповноваженим органом і профспілковим комітетом ДП «СВЦ» на 2020-2022 роки. Відтак, позивач не набув права на отримання такої виплати.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.02.2025 року по 20.08.2025 року у розмірі 94 148,604 грн судом встановлено наступне.
Позивач з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог посилається на те, що у зв`язку з невиплатою з вини відповідача при звільненні всіх належних останньому сум, при цьому посилається виключно на невиплату у повному обсязі грошових коштів за постановою Київського апеляційного суду від 11.09.2024 у справі № 758/10281/20 у розмірі 489 046,36 грн, позивач набув права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.02.2025 року по 20.08.2025 року на загальну суму 94 148,60 грн. Так, при проведенні розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачем взято до увагу середній заробіток за день у розмірі 724,22 грн та 130 робочих днів. Зокрема, за лютий 2025 року з урахуванням кількості робочих днів - 7, заробіток за місяць становить 5 069,54 грн; за березень 2025 року з урахуванням кількості робочих днів - 21, заробіток за місяць становить 15 208,62 грн; за квітень 2025 року з урахуванням кількості робочих днів - 22, заробіток за місяць становить 15 932,84 грн; за травень 2025 року з урахуванням кількості робочих днів - 22, заробіток за місяць становить 15 932,84 грн; за червень 2025 року з урахуванням кількості робочих днів - 21, заробіток за місяць становить 15 208,62 грн; за липень 2025 року з урахуванням кількості робочих днів - 23, заробіток за місяць становить 16 657,06 грн; за серпень 2025 року з урахуванням кількості робочих днів - 14, заробіток за місяць становить 10 139,08 грн.
Відповідач посилається на те, що при звільненні позивача 19.02.2025 року були нараховані та сплачені у лютому-березні 2025 року на картковий рахунок кошти в загальній сумі 185 739,44 грн, з яких 05.03.2025 року сплачені кошти в сумі 139 000 грн, що складаються із суми лікарняного в розмірі 1 846,70 грн, суми добровільного нарахування відповідачем середнього заробітку за час затримки виконання постанови Київського апеляційного суду від 11.09.2024 № 758/10281/20 щодо поновлення на роботі у період з 11.09.2024 по 12.02.2025 в розмірі 60 384,90 грн (з нарахуванням податків і зборів), з яких до виплати позивачу підлягає сума в розмірі 46 496,37 грн (з вирахуванням сплачених податків і зборів) та з коштів на виконання ВП № 76367949 від 31.10.2024 за виконавчим листом на підставі постанови Київського апеляційного суду від 11.09.2024 у справі № 758/10281/20 щодо сплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 90 656,93 грн. Станом на кінець вересня 2025 року заборгованість відповідача за виконавчим провадженням № 76367949 від 31.10.2024 складає 194 535,35 грн. Таким чином позивачу сплачено 322 021, 28 грн, що становить 62,64 % від суми стягнення. Зокрема, з 20.02.2025 року відповідачем виплачено позивачу 76 206,26 грн, що становить 14,75% виконання; за березень 2025 року виплачено позивачу 90 656,93 грн, що становить 32,30% виконання; за квітень 2025 року виплачено позивачу 10 272,10 грн, що становить 34,29% виконання; за травень 2025 року виплачено позивачу 46 180,07 грн, що становить 43,23% виконання; за червень 2025 року виплачено позивачу 8839,04 грн, що становить 44,94% виконання; за липень 2025 року виплачено позивачу 98,91 грн, що становить 44,96% виконання; за вересень 2025 року виплачено позивачу 89 777,97 грн, що становить 62,34% виконання. При цьому, відповідачем визначено, що загальна сума заборгованості по виплаті по виконавчим провадження (з вирахуванням податків/зборів) становить 516 566,63 грн.
Крім того, відповідно до листа Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві від 16.04.2026 № 34385 на користь Позивача з рахунків Відповідача стягнуто 458 357,81 грн, з яких 412 280,01 грн перераховано ОСОБА_1 . Питання щодо зарахування виконавчою службою в якості часткового виконання ВП № 76367949 суми в розмірі 90 656,93 грн не вирішено.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
На підставі аналізу наведених норм права можна дійти такого висновку. Законодавство про працю імперативно покладає на роботодавця обов`язок провести повний розрахунок із працівником у день його звільнення, виплативши всі належні йому суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо). Невиконання цього обов`язку є підставою для притягнення роботодавця до відповідальності, встановленої статтею 117 КЗпП України. 
Так, статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).
Отже, ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом  «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-IX від 01.07.2022 року, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.10.2025 року у справі № 489/6074/23 (провадження № 14-85цс25) виснувала, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Водночас чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19. В цій постанові Верховний Суд зробив правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Суд зауважує, що на підставі наказу ДП «СВЦ» № 13-П від 19.02.2025 року ОСОБА_1 звільнено з посади диспетчера Відділу експлуатації транспортних засобів та надання послуг з 19.02.2025 року за згодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗПП України. Відтак, в силу положень ст. 116 КЗпП України ДП «СВЦ» повинно було провести із ОСОБА_1 усі виплати, що йому належали станом на 19.02.2025 року.
З урахуванням задоволених у цій справі позовних вимог відповідач станом на 19.02.2026 року повинен був сплати позивачу:
- заборгованість із середнього заробітку за період з 19.08.2020 року по 31.12.2023 року, стягнута постановою КАС від 11.09.2024 року справа № 758/10281/20 у розмірі 623 553,42 грн;
- заборгованість із самостійно нарахованого ДП «СВЦ» середнього заробітку за вимушеного прогулу з 01.01.2024 року по 12.02.2025 року - 162 323,98 грн;
- заборгованість із середнього заробітку та фактично виплаченою за час вимушеного прогулу з 01.01.2024 року по 12.02.2025 року - 73 594,72 грн;
- заборгованість із різниці невиплаченої компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за період з 19.08.2020 року по 19.02.2025 року - 61 874,81 грн.
Таким чином, загальна заборгованість ДП «СВЦ» із всіх сум, які підлягали до виплати позивачу при звільненні, станом на 19.02.2026 року складала 921 346,93 грн.
При цьому, відповідачем з 623 553,42 грн ОСОБА_1 перераховано у порядку примусового виконання судового рішення 412 280,01 грн, тобто залишок складає 211 273,41 грн та нараховано середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.01.2024 року по 12.02.2025 року у сумі 162 323,98 грн. Тобто загалом 574 603,99 грн.
Отже, на момент розгляду справи відповідачем не сплачено позивачу кошти на суму 346 742,94 грн, що становить 37,63 % від загальної суми затримки розрахунку при звільненні 921 346,93 грн.
Середній заробіток за час затримки розрахунки при звільненні за період з 20.02.2025 по 20.08.2025 року становить 94 148, 60 грн: з 20.02.2025 року - 7 робочих днів х 724,22=5069,54 грн; за березень 2025 року - 21 робочий день х 724,22 грн = 15 208,62 грн; за квітень 2025 року - 22 робочих дні х 724,22 грн = 15 932,84 грн; за травень 2025 року - 22 робочих дні х 724,22 грн = 15 932,84 грн; за червень 2025 року - 21 робочий день х 724,22 грн = 15 208,62 грн; за липень 2025 року - 23 робочих дні х 724,22 грн = 16 657,06 грн; до 20.08.2025 року - 14 робочих дні х 724,22 грн = 10 139,08 грн.
Таким чином, з урахуванням принципу пропорційності, обґрунтованим та співмірним розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню з відповідача, є сума у розмірі 35 432,21 грн (37,63 % від суми 94 148, 60 грн).
Щодо застосування строків позовної давності до позовних вимог. 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент звернення позивача до суду) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Суд враховує те, що про порушення своїх прав позивач дізнався з моменту отримання від відповідача письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, яким є лист ДП «СВЦ» від 03.03.2025 року № 145. Таким чином перебіг строку звернення до суду починається 06.03.2025 року, а останнім днем звернення до суду є 05.06.2025 року. При цьому позовна заява направлена до суду поштовим зв`язком 02.06.2025 року, про що свідчить дата на поштовому штемпелі, проставленому на конверті. Відтак, строк позовної давності позивачем не пропущено. 
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , зокрема в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.01.2024 року по 12.02.2025 року в сумі 73 594,72 грн; стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.02.2025 року по 20.08.2025 року у розмірі 35 432,21 грн та стягнення різниці невиплаченої компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за період з 19.08.2020 року по 19.02.2025 року у розмірі 61 874,81 грн, що підлягала виплаті при остаточному розрахунку при звільненні, що становить 26,48 %.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог позивач повинен був сплати судовий збір у розмірі 6 452,0153 грн. Відтак, враховуючи часткове задоволення позовних вимог з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 708,49 грн.
Питання стягнення судових витрат позивача на правничу допомогу буде вирішено судом після надання останнім остаточного розрахунку суми таких витрат.
На підставі ст. 2, 12, 13, 81,141, 258, 259, 263-265 ЦПК України 

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Сервісно-Видавничий Центр» про стягнення різниці середнього заробітку та компенсації за невикористану основну відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, індексації доходу, компенсації за невикористану додаткову відпустку, матеріальної допомоги на оздоровлення - задовольнити частково.
Стягнути з Державного підприємства «Сервісно-Видавничий Центр» на користь ОСОБА_1 різницю між належною до виплати сумою середнього заробітку та фактично виплаченою сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.01.2024 року по 12.02.2025 року в сумі 73 594,72 грн.
Стягнути з Державного підприємства «Сервісно-Видавничий Центр» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.02.2025 року по 20.08.2025 року у розмірі 35 432,21 грн.
Стягнути з Державного підприємства «Сервісно-Видавничий Центр» на користь ОСОБА_1  різницю невиплаченої компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за період з 19.08.2020 року по 19.02.2025 року у розмірі 61 874,81 грн, що підлягала виплаті при остаточному розрахунку при звільненні.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з Державного підприємства «Сервісно-Видавничий Центр» на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 708,49 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне ім`я учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Державне підприємство «Сервісно-Видавничий Центр», ЄДРПОУ 25286486, юридична адреса: м. Київ, вул. Хорива, буд. 24.

Суддя     Я.К. Левицька