Справа № 351/1205/25 
Провадження № 22-ц/4808/1131/26 
Головуючий у 1 інстанції СЕГІН І. . 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 липня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого   Девляшевського В.А.,
суддів:    Луганської В.М., Мальцевої Є.Є.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Снятинського районного суду, ухвалене головуючим суддею Сегіним І.Р. 24 березня 2026 року,у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
в с т а н о в и в :
У серпні 2025 року представник ТОВ «Таліон Плюс» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 07.12.2024 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем укладено договір кредитної лінії № 52514646 у формі електронного документу з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікітаром. Заповнивши на сайті анкету-заяву, позичальник підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту. Сторонами кредитного договору погоджено всі істотні умови щодо суми і строку кредиту, сплати відсотків за користування кредитними коштами, розмір і тип процентної ставки. В цей же день було укладено додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до умов якої сторони дійшли згоди про надання кредитодавцем траншу в сумі 1 300,00 грн, а загальний розмір кредиту становитиме 16300,00 грн. 
ОСОБА_1 отримав кредит на суму 16 300,00 грн шляхом перерахування коштів на його банківську картку, на умовах строковості, зворотності, платності та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки.
11.02.2025 між первісним кредитором та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу №МВ-ТП/21, відповідно до умов якого до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором. 
Представник позивача зазначив, що відповідач не виконує умови взятого на себе зобов`язання, не погашає кредит та не сплачує проценти за користування кредитом. Внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 49 203,82 грн, з яких заборгованість по кредиту 16 299,44 грн та заборгованість по процентам за користування кредитом 32 904,38 грн. З цих підстав просив позов задовольнити повністю та стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Снятинського районного суду від 24 березня 2026 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Таліон Плюс" заборгованість за кредитним договором 525149646 від 07.12.2024 у сумі 49 203,82 грн., яка складається з наступного: 16 299,44 грн - заборгованість по тілу кредиту; 32 904,38 грн - заборгованість по відсотках, а також судовий збір у сумі 2 422,40 грн та судові витрати у вигляді отримання професійної правничої (правової) допомоги у сумі 4 000,00 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що укладення договору від 07 грудня 2024 відбулось в порядку, визначеному законодавством. Позивач не надав первинних технічних даних інформаційної системи, які підтверджують дату створення запису та про його незмінність електронного кредитного договору та інших електронних даних, що притаманні про укладені електронного споживчого договору. Аналогічно не надано доказів перерахування коштів, оскільки запис у веббанкінгу отримувача без зазначення відправника не є доказом видачі кредиту, бо це лише внутрішня інформація банку, яка не підтверджує: джерело коштів, правову природу операції, зв`язок з кредитором. В той же час паперова виписка банку не є доказом видачі кредиту, коли вона не містить реквізитів платника, номера транзакції, не підтверджує, що кошти надійшли саме від кредитора.
Вказує, що суд не встановив, що електронний кредитний договір підписаний сторонами за допомогою КЕП чи УЕП. Також незрозуміли є, відповідно до якого нормативного документа НБУ суд перевіряв виписку отримувача коштів, та також дійшов висновку, що саме ця виписка є беззаперечним доказом отримання кредиту. Більше того, задовольняючи клопотання позивача про витребування доказу, що містить банківську таємницю суд порушив статтю 166-5 КУпАП. На думку представника скаржника, витребувана судом інформація не доводить позову узагалі, в т.ч є незаконним отриманням інформації, що містить банківську таємницю.
Вважає, що без отримання повного витягу з бази даних інформаційної системи щодо спірного кредитного договору, який обов`язково містить: дату і час первинного створення запису (timestamp), дату і час усіх змін запису, унікальний ідентифікатор запису (record ID), ідентифікатор транзакції бази даних (transaction ID) та документального підтвердження того, що подані до суду PDF-файли є точними копіями первинних записів інформаційної системи позовні вимог не є доведеними. Так, договір кредиту мав бути наданий в електронній формі, оскільки при паперовій роздруківці він не має SMS коду, підтвердження накладення ЕП, логів авторизації.
Крім того, у договорі факторингу відсутні дані про передачу фактору електронних документів стосовно договору, по якому ніби то вчинено уступку права вимоги.
Посилається на те, що Верховний Суд неодноразово зазначав, що сам факт руху коштів на рахунку не доводить, що це кредитні кошти, якщо не встановлено джерело та правову підставу їх надходження. Тому фактор повинен був надати докази видачі кредиту, а саме платіжне доручення кредитора; внутрішній документ банку про списання коштів на користь позичальника; документ, що підтверджує ініціатора переказу; розшифрування транзакції з зазначенням відправника. Так, позичальник міг поповнити картку самостійно, йому гроші могли перевести як подарунок, повернення боргу, надання кимось із родичів чи друзів допомоги до зарплати тощо.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Таліон Плюс» послався на законність та обґрунтованість ухваленого рішення, натомість доводи апеляційної скарги вважає безпідставними. 
Зазначив, що кредитний договір від 07.12.2024укладено у формі електронного документу з використанням електронного підпису. Відповідач при реєстрації особистого кабінету на сайті кредитора та укладаючи первісний кредитний Договір пройшов повну верифікацію. Підтвердження проходження верифікації зафіксовано в п. 4.7 Договору. В подальшому, користуючись послугами Кредитора, відповідач не змінював своїх персональних даних та укладаючи черговий кредитний Договір, пройшов спрощену процедуру верифікації (у відповідності до п. 4.9 Договору), тим самим підтвердив актуальність та належність фінансового мобільного номеру, який був вказаний останнім при заповненні заяви на отримання кредиту, саме йому та інших персональних даних. Позичальник, ознайомившись з Правилами надання грошових коштів, заповнив заяву, самостійно вказавши особисті персональні дані, зокрема, фінансовий номер телефону, електронну адресу, дату народження, реквізити паспорта, інформацію про запис в Єдиному державному демографічному реєстрі, адресу місця реєстрації та проживання, номер банківської карти для здійснення зарахування кредитних коштів.
Згідно інформації з Інформаційно-комунікаційної системи, відповідачу на вказану ним електронну адресу було надіслано повідомлення з посиланням для ознайомлення з умовами кредитного договору (оферти) з подальшим його акцептуванням. Відповідач підтвердив, що ознайомлений і приймає умови кредитного договору (оферти), також підтвердив, що однозначно та безумовно приймає (акцептує) пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), невід`ємною частиною якої є заявка до Договору, з якими останній ознайомився. Згодом, на вказаний у заявці номер телефону, який належить відповідачу було направлено повідомлення з одноразовим ідентифікатором, які останній ввів в особистому кабінеті, як підтвердження (акцепту) згоди з умовами оферти.
Після підписання договору сторонами, ідентичний примірник договору був направлений відповідачу на його електронну адресу, яка була вказана ним у заявці на отримання грошових коштів в кредит та закріплена в реквізитах сторін договору. Отже, укладаючи та підписуючи договір одноразовим ідентифікатором (код СМС-повідомлення), відповідач розумів, погоджувався та визнавав умови та основні зобов`язання, зазначені у ньому.
Первісний кредитор, діючи як надавач фінансових послуг, виконав свої зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі та надав відповідачу кредит на загальну суму 16300,00 грн. Це підтверджується повідомленнями на успішний переказ та зарахування грошових коштів на банківську картку отримувача та довідками про ініціювання платежів, зі змісту яких вбачається, що 07.12.2024 року було успішно проведено дві транзакції на загальну суму у розмірі 16 300,00 грн

За змістом частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Задовольняючи позовні вимоги суд вважав, що позивачем належними та допустимими доказами доведено факт порушення його права у вказаних правовідносинах із ОСОБА_1 , а саме доведено факт надання позичальнику кредитних коштів за Договором № 525149646 від 07.12.2024, утворення заборгованості у нього перед кредитором.
З таким висновком колегія суддів погоджується, зважаючи на таке. 

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 17.12.2024 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено договір кредитної лінії № 525149646 у формі електронного документу з використанням електронного підпису на суму 15 000 грн. 
В цей жен день між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до договору № 525149646 від 07.12.2024, де сторони дійшли згоди про надання кредитодавцем позичальнику траншу в сумі 1 300,00 грн. Відповідно чого загальний розмір кредиту становить 16 300,00 грн.
В рамках договору про надання фінансових платіжних послуг з переказу коштів №ПГ-757 від 06.09.2023 на підставі платіжної інструкції (замовлення) відправника, ТОВ «ПрофітГід» 07.12.2024 було здійснено успішний переказ грошових коштів на рахунок отримувача ОСОБА_1 маска карти НОМЕР_1 , що підтверджується підтвердженями щодо здійснення грошових переказів від ТОВ «Профітгід», довідками від 27.07.2025 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», а також випискою АТ КБ «Приват Банк» по платіжній картці ОСОБА_1 .
Згідно з ч.1 ст.13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. 
Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.
З врахуванням положення ч.1 ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа.
Також, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 та 6 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону, зокрема електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Таким чином, кредитний договір від 07.12.2024 року укладено між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (Кредитодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) саме за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором (дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних та надсилаються та призначені для ідентифікації підписувача цих даних) згідно з вимогами законодавства та п. 4.10.7 договору.
11.02.2025 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», первісним кредитором, та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу №МВ-ТП/21, відповідно до умов якого перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 525149646 від 07.12.2024. 
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно положень ч. 1ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
Згідно змісту ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Отже, з огляду на наведені обставини та докази у справі, відбулася заміна кредитодавця на підставі укладеного договору.
Наведені вище докази, як кожен окремо так і їх сукупність належним чином підтверджують заявлені у позові обставини справи, а саме, що ОСОБА_1 дійсно отримав кредит у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та в подальшому перехід прав за кредитним договором вимог до нового кредитора ТОВ «Таліон Плюс». 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно умов Кредитного договору, відповідачу надано кредит в розмірі 16300 грн 00 коп з кінцевою датою повернення кредиту – 06.01.2030 року. 
Базова процентна ставка складає 0,98 відсотків в день від суми залишку Кредиту, яка знаходиться у Позичальника за кожний день користування ним, що становить 357,70 (триста п`ятдесят сім цілих сім десятих) відсотків річних( п.8.3 умов Договору).
Розмір комісії, що нараховується за надання першого Траншу за цим Договором становить 750 грн 00 коп (п.п.7.5умов Договору)
Кожен окремий Транш за цим Договором надається Позичальнику шляхом ініціювання кредитового переказу грошових коштів з рахунку Кредитодавця, на рахунок Позичальника, використовуючи реквізити Платіжної картки 4149-49XX-XXXX-0618, що відбувається не пізніше ніж протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту укладення Договору чи ініціювання отримання чергового Траншу за Договором.( п.5.1 умов Договору).
Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє протягом 5 (п`яти) років або до його дострокового розірвання/припинення його дії, а в частині розрахунків до повного та належного їх виконання. У будь-якому разі зобов`язання, що виникли під час дії Договору, діють до повного їх виконання.( п.11.1 умов Договору).
Із розрахунку заборгованості складеного позивачем вбачається, що ОСОБА_1 має заборгованість у загальному розмірі 57 353,54 грн., яка складається з наступного: 16 299,44 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 32 904,38 грн. - заборгованість по відсотках, 8 149,72 грн.- заборгованість по неустойці.
Сума заборгованості за неустойкою у розмірі 8 149,72 грн, яка зазначена у розрахунку заборгованості первісного кредитора та позивача, не входить у загальний розмір заборгованості, яку позивач просить стягнути з відповідача.
Факт отримання відповідачем кредитних коштів встановлюється підтвердженнями щодо здійснення грошових переказів від ТОВ «Профітгід», довідками від 27.07.2025 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», а також випискою по платіжній картці ОСОБА_1 , наданою АТ КБ «Приват Банк» на виконання ухвали суду.
Стороною відповідача не надано належних доказів не надходження кредитних коштів на свій рахунок та доказів на спростування обставин, на які посилається позивач у позовній заяві. Більше того, як вбачається з розрахунку заборгованості, ОСОБА_1 тричі частково погашав кредитну заборгованість 13.12.2024 на 815 грн, 22.01.2025 на 4074,86 та 30.01.2025 на 4074,86 грн.
Суму заборгованості за кредитним договором відповідачем не спростовано, так само не спростовано розрахунок заборгованості, який надано позивачем. Заборгованість розрахована відповідно до умов та строку договору.
Доводи апеляційної скарги про ненадання позивачем належних та допустимих доказів є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Так, позивачем надано документи, сформовані та підписані кваліфікованим електронним підписом уповноваженого представника первісного кредитора – ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», які підтверджують факт укладення кредитного договору. Зокрема, до матеріалів справи долучено пропозицію про укладення кредитного договору (оферту), що містить проєкт кредитного договору, паспорт споживчого кредиту, а також інші документи, які підтверджують порядок та факт підписання кредитного договору відповідачем.
Посилання на ненадання позивачем первинних технічних даних інформаційної системи є безпідставними, оскільки ЦПК України не встановлює обов`язку сторони надавати технічні метадані функціонування інформаційної системи для підтвердження дійсності електронного правочину. Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір є укладеним у момент акцепту в електронній формі, а його зміст підтверджується електронними документами, належним чином сформованими та підписаними, які надані позивачем.
Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 04.02.2026 у справі № 758/14925/23 є безпідставним, оскільки наведена правова позиція не встановлює обов`язку сторони у кожному випадку надавати первинні технічні дані інформаційної системи або метадані створення електронного документа. Натомість у зазначеній постанові Верховний Суд виходить із необхідності оцінки електронного доказу в сукупності з іншими доказами та залежно від виду електронного підпису і способу формування документа. Суд касаційної інстанції не заперечує допустимість електронних документів, сформованих у системах електронної комерції, а лише вказує на необхідність перевірки їх цілісності у разі наявності обґрунтованих сумнівів.
Доводи про те, що виписка з банківського рахунку є банківською таємницею та неналежним доказом, є безпідставним і спростовується тим, що така виписка була отримана судом у порядку, передбаченому ст. 84 ЦПК України, на підставі ухвали про витребування доказів, а відтак її отримання здійснено у спосіб, прямо визначений законом. Крім того, відповідно до ст. 60, 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», інформація, що становить банківську таємницю, може бути розкрита банком на підставі рішення суду, у зв`язку з чим отримані відомості не втрачають статусу допустимого доказу. Виписка банку є первинним документом, що відображає рух коштів на рахунку та підтверджує здійснення банківських операцій, а тому є належним та допустимим доказом у розумінні ст. 76–77 ЦПК України.
Верховний Суд у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц (провадження № 61-3689св21) також дійшов висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Таким чином, наявна у матеріалах справи виписка по особовому рахунку позичальника, якій суд дав оцінку у сукупності з іншими зібраними у справі доказами, підтверджують обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку та не спростовано будь-яким контррозрахунком відповідача.
Доводи про те, що запис у веббанкінгу не підтверджує джерело коштів чи правову природу операції, є помилковими, оскільки у спорах про кредитні правовідносини визначальним є факт надання кредитодавцем грошових коштів позичальнику та їх отримання останнім, що підтверджується сукупністю доказів у справі. Законодавство не вимагає додаткового підтвердження внутрішнього маршруту банківської операції чи технічного походження запису, якщо встановлено факт зарахування коштів на рахунок позичальника.
З огляду на зазначене, підстави для скасування рішення суду з наведених апелянтом підстав відсутні.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Снятинського районного суду від 24 березня 2026 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий        В.А. Девляшевський
Судді:         В.М. Луганська
Є.Є. Мальцева
Повний текст постанови складений 02 липня 2026 року