ІЛЛІНЕЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 131/1361/25 
Провадження № 2/131/793/2025

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" червня 2026 р. м. Іллінці 

Іллінецький районний суд Вінницької області в складі судді Олексієнка О.Ю., розглянувши в м. Іллінці в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Дебт Коллекшн» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Представник ТОВ «ФК «Дебт Коллекшн» Пархомчук С.В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 6810,00 грн. та судові витрати. 
Позов мотивований тим, що 03.03.2020 року між ТОВ «Гоуфінгоу» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 3631501694/256575 про надання коштів на умовах споживчого кредиту який був укладений в електронному вигляді та підписаний за допомогою електронного підпису який був відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) та надісланий на номер мобільного телефону відповідача. 
Згідно умов кредитного договору, Товариство надає клієнту фінансовий кредит в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим Договором на наступних умовах: сума виданого кредиту: 2000.00 гривень, дата надання кредиту: 03.03.2020 року, строк кредиту: 30 днів, валюта кредиту: UAH, відсоткова ставка 1,85% (процентів) на добу. 
03.03.2020 року на картковий рахунок відповідача було перераховано кредитні кошти в сумі 2000.00 грн. за реквізитами платіжної картки № 5168 - 74xx - xxxx – 5238.
При цьому, 31.05.2021 року між ТОВ «Гоуфінгоу» та ТОВ «ФК «Сіті фінанс груп» укладено договір факторингу №1-31/05/21 відповідно до умов якого первісний кредитор відступив до ТОВ «ФК «Сіті фінанс груп» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників в тому числі право вимоги за кредитним договором 3631501694/256575 від 03.03.2020 укладеним з ОСОБА_1 
03.06.2021 року ТОВ «ФК «Сіті фінанс груп», як новий кредитор, відповідно до умов договору відступлення права вимоги № 1-03/06/2021, відступив право вимоги за кредитним договором 3631501694/256575 від 03.03.2020 до ТОВ «ФК «Дебт Коллекшн» у зв`язку з чим останній набув права грошової вимоги до відповідача.
Згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором, станом на 26.05.2025 року загальний розмір заборгованості за Кредитним договором становить 6810.00 грн., яка складається з: простроченої заборгованість за сумою кредиту в розмірі 2000.00 грн; простроченої заборгованість за процентами в розмірі 4810 грн.
А тому позивач просить стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором в сумі 6810,00 грн. та судові витрати.
Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 28 серпня 2025 року відкрите спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив.
Заочним рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 23 жовтня 2025 року позов задоволено.
Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 26 грудня 2025 року скасовано заочне рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 23 жовтня 2025 року по справі № 131/1361/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Дебт Коллекшн» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та призначено розгляд справи в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) осіб. 
20.01.2026 року від представника відповідача, адвоката Іщенка Д.М. надійшов відзив на позовну заяву в якому він зазначив, що з даною позовною заявою ОСОБА_1 не погоджується, вважає, що позовні вимоги ТОВ «Дебт Коллекшн» є безпідставними та не підтверджені належними та допустимими доказами.
Відповідач жодних кредитних коштів не отримував, жодного договору не підписував, як електронним так і особистим підписом, з умовами договору не ознайомлювався, доказів, які б підтверджували, що саме відповідач був зареєстрована в інформаційно-телекомунікаційній системі та що саме він отримав логін і пароль в системі, також що нею було подано заявку на отримання кредиту.
На підтвердження надання/перерахунку коштів за договором позивачем надано підтвердженням щодо здійснення переказу грошових кошті без номеру та дати відповідно до якого в рамках Договору про надання фінансових платіжних послуг з переказу коштів №ПГ-2 від 15.09.2018 та на підставі платіжної інструкції (замовлення) відправника, Товариством з обмеженою відповідальністю «ПрофітГід» було здійснено наступний успішний переказ грошових коштів на рахунок отримувача Номер платіжної інструкції L647212B154941GFG835555І1307228 Надавач платіжних послуг ТОВ «ПрофітГід», код ЄДРПОУ: 39932827, ліцензія на переказ коштів без відкриття рахунку Національного банку України №21/991-рк від 29.05.2023 року.
Дане підтвердження не є фінансовим документом, не може підтверджувати здійснення фінансової операції, а саме факту отримання коштів відповідачем. Крім того, зазначене підтвердження не містить підпису уповноваженої особи, там де він мав міститися зазначено «підписано кваліфікованим електронним підписом», самого файлу з електронно накладеним підписом не додано, що ставить під сумнів його зміст та достовірність.
Будь яких інших доказів на підтвердження надання коштів сторона позивача не надала.
Крім того, номер рахунку відповідача зазначений і в договорі і в підтвердженні щодо здійснення переказу грошових кошті значиться як - 5168 - 74xx - xxxx - 5238 тобто він є м`яко кажучи некоректним.
Водночас, матеріали справи № 131/1361/25 не містять первинних бухгалтерських документів щодо видачі кредиту. В той же час розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (фінансової установи).
Щодо вимоги позивача про стягнення заборгованість по прострочених відсотках в розмірі 4810 грн. необхідно зазначити, що відповідач з 28 лютого 2022 року по сьогоднішній день перебуває в лавах Збройних сил України за мобілізацією, що підтверджується військовим квитком та довідкою за формою 5 виданою військовою частиною НОМЕР_1 , номер 1780/567 від 14 червня 2025 року. Крім того, відповідно до посвідчення № НОМЕР_2 від 30 травня 2023 року відповідач є учасником бойових дій. А тому нарахування штрафних санкцій, пені за невиконання зобов`язань, а також процентів за користування кредитом не повинні застосовуватися до ОСОБА_1 .
Крім того, необхідно зазначити, що позивачем не направлялася відповідачу вимога про виконання грошових зобов`язань хоча і додана до позовної заяви. Позивачем не надано розрахунку процентів в сумі 4810 грн. договір № 3631501694/256575 від 03.03.2020 року укладений на визначений строк 30 днів до 01.04.2020 (пункт 1.2 договору), додатком № 1 до договору розрахована сума процентів 1110.00 грн.
Тобто, після спливу визначеного цим договором строку кредитування, який складає 30 днів, право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припиняється. Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договоромпроценти за користування кредитом припинилося 01.04.2020. Виходячи з наведеного, правомірним може бути стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за користування кредитом тільки за період з 03.03.2020 по 01.04.2020, що виходячи з погодженої сторонами процентної ставки у розмірі 1110 грн. (2000 грн. х 1,85% х 30 днів). Ця процентна ставка могла б бути застосована у разі обґрунтованості позовних вимог.
При цьому, відповідач просить застосувати строк позовної давності відносно заборгованість за кредитним договором № 3631501694/256575 від 03.03.2020 року.
Крім цього відповідач вважає , що заявлені позивачем витрати є неспіврозмірними зі складністю справи. Так, згідно інформації, розміщеної на офіційному сайті Судової влади, адвокат Пархомчук С.В. супроводжував щонайменше ще 100 аналогічних справ (оскільки за результатами пошуку відображено лише перші 200 записів) розгляд якої передував розгляду даної справи. Зазначені витрати не чим не підтверджуються та є необґрунтованими, тому слід відмовити в стягненні з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката у зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю.
Зважаючи на все вище викладене позовні вимоги «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Відповідач просить суд відмовити в позові та стягнути на свою користь витрати на професійну правничу допомогу адвоката, яка підлягає стягненню з позивача в розмірі 20 000 грн.
08.01.2026 року від представника позивача Пархомчука С.В. надійшла відповідь на відзив в якій зазначив, що обставини, на які відповідач посилається в своєму відзиві не відповідають дійсності, а позовні вимоги підлягають задоволенні в повному обсязі. Обґрунтовуючи це тим, що відсутність в матеріалах справи оригіналів кредитного договору не є підставою для відмови в позові за наявності його копії та інших доказів, які свідчать про укладення кредитного договору. Інше має бути спростовано особою, яка не виконує умови договору.
Крім того, згідно з матеріалами справи, між первісним кредитором та відповідачем було укладено кредитний договір в електронній формі, підписання якого здійснювалося шляхом застосування електронного підпису Відповідача. Зазначений підпис було сформовано із використанням одноразового ідентифікатора, направленого на номер мобільного телефону, зазначений відповідачем під час укладення договору.
Відповідач, діючи добровільно та усвідомлено, без жодного зовнішнього тиску чи примусу, скористався доступом до мережі Інтернет та перейшов на офіційний веб-сайт Первісного кредитора, де самостійно, з використанням інтегрованого калькулятора, обрав бажану суму кредиту та строк кредитування. Після цього ним було надано персональні дані, зокрема реквізити банківської картки, на яку в подальшому були зараховані кошти. У процесі укладення правочину відповідач пройшов передбачені етапи ідентифікації та підтвердження наміру укласти кредитний договір, за результатами чого між сторонами було укладено договір у встановленому законом порядку.
Тобто, для укладання кредитного договору, Відповідачем вчинено ряд дій без здійснення яких договір був б не укладеним, що в свою чергу підтверджує укладання вказаного договору в електронній формі. 
Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі Відповідача для укладення такого Договору, на таких умовах шляхом підписання Договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Отже, доводи відповідача щодо неукладеності кредитного договору є безпідставними та спростовуються наявними у справі доказами, що підтверджують факт укладення договору в електронній формі відповідно до вимог законодавства.
Крім того, у відповідності до умов укладеного кредитного договору, кошти надаються Позичальнику в безготівковій формі на банківську картку вказану Позичальником при укладанні кредитного договору. Верифікація банківської картки відбувається за допомогою сертифікованих платіжними системами Visa та MasterCard сервісів, зокрема WayForPay, Ipay, Platon, а також ТОВ «Профітгід». Захист реквізитів карт у базах даних таких сервісів відповідає міжнародному стандарту PCI DSS.
Ні Первісний кредитор, ні Позивач не мали і не мають доступу до повного номера банківської картки Відповідача, оскільки ця інформація є банківською таємницею. Відповідач, як власник карткового рахунку, на який було перераховано кредитні кошти, може самостійно отримати виписку по рахунку для підтвердження або спростування факту перерахування та отримання кредитних коштів.
Однак Відповідачем не надано суду належних і допустимих документальних доказів того, що відповідні кошти не були зараховані на його картковий рахунок, вказаний у договорі, або доказів того, що зазначений картковий рахунок йому не належить. Заперечуючи проти перерахування кредитних коштів, Відповідач не був позбавлений можливості надати відповідні банківські дані чи інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний і повний доступ до таких.
Отже, на виконання пункту 1.4 Договору, перерахування коштів було здійснено первісним кредитором через платіжного провайдера - ТОВ «ПРОФІТГІД», яке надає первісному кредитору послуги з переказу коштів, зокрема на банківський рахунок Відповідача за реквізитами банківської картки, зазначеної ним під час реєстрації. Зазначені обставини підтверджуються листом ТОВ «ПРОФІТГІД» з якого вбачається, що 03.03.2020 о 8:21:27 було проведено транзакцію на суму 2 000,00 грн., маска картки - 5168 - 74xx - xxxx - 5238. За таких обставин первісний кредитор належним чином виконав свої зобов`язання відповідно до умов кредитного договору, здійснивши перерахування кредитних коштів на банківську платіжну картку(5168 - 74xx - xxxx - 5238), реквізити якої були надані самим Позичальником.
Окрім цього, посилання відповідача, з яких можна зробити висновок про начебто обов`язок Позивача надати суду виписку з особового рахунку клієнта, є помилковими. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затверджене постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, регулює питання бухгалтерського обліку виключно в банках України. Оскільки первісний кредитор та Позивач не є банківськими установами, дія зазначеного Положення на них не поширюється, а отже формування виписок по особових рахунках клієнтів у їхній діяльності не передбачено. 
При цьому, відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий.
Щодо нарахування відсотків представник зазначає, що згідно з умовами Кредитного договору стандартна процентна ставка встановлена у розмірі 1,85 % від суми основного боргу. Враховуючи, що розмір наданого кредиту становить 2 000,00 грн, розмір щоденних процентів за користування кредитом складає: 2 000,00 грн х 1,85 % : 100 % = 37,00 грн на день.
У зв`язку з невиконанням Відповідачем зобов`язань за Кредитним договором заборгованість була нарахована за 130 календарних днів, що включають: 30 днів строку користування кредитом, передбаченого п. 1.2 Договору та 100 днів пролонгації, визначених п. 2.3 Договору.
Таким чином, загальна сума нарахованих процентів становить: 37,00 грн х 30 днів = 1 110,00 грн; 37,00 грн х 100 днів = 3 700,00 грн. Загальна заборгованість за Кредитним договором становить: 2 000,00 грн. - сума основного боргу; 4 810,00 грн - нараховані проценти; Усього: 6 810,00 грн.
Позичальник погодився на умови визначені договором, щодо його пролонгації та нарахування відсотків у випадку прострочення повернення кредиту, тому твердження Відповідача про незаконність нарахування процентів є необґрунтованими.
Разом з тим, відсутні підстави про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки відповідач не надав первісному кредитору документи які дають можливість застосування пільг для військовослужбовців під час дії особливого періоду
Крім того строк позивної давності не підлягає застосуванню до позивних вимог про стягнення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором. Оскільки перебіг строку позовної давності у період з 02.04.2020 року по 04.09.2025 року був зупинений: спочатку — у зв`язку із запровадженням карантину, а починаючи з 24.02.2022 року - у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні.
Оскільки, відповідач належним чином свої зобов`язання за Кредитним Договором не виконав представник позивача просить задовільнити вимоги у повному обсязі та стягнути з відповідача понесенні судові витрати.
Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 22 жовтня 2025 року здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін до розгляду справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін.
Заслухавши думку сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку
Так, судом установлено наступні фактичні обставини справи, що Судом установлено, що 03.03.2020 року між ТОВ «Гоуфінгоу» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 3631501694/256575 про надання коштів на умовах фінансового кредиту, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти в сумі 20000 грн. (п. 1.1 договору) строком на 30 днів, зі сплатою процентів за користування кредитом у 1,85% в день застосування у межах строку кредиту, процентна ставка фіксована. Орієнтована загальна вартість кредиту за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 3110,00 грн.
У разі, якщо клієнт не повернув кредит в строк, зазначений в п.1.2. цього Договору та/або в Додатку(ах) до цього даного Договору, клієнт зобов`язаний виплатити Товариству пеню в розмірі 5 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання умов цього Договору, починаючи з першого дня прострочення. При цьому пеня нараховується до дня повного погашення заборгованості за Договором включно, але в будь-якому випадку не більше 100 (ста) календарних днів (п. 4.3 договору) (а.с. 17-20).
Факт перерахування кредитних коштів відповідачу підтверджується листом директора ТОВ «Профітгід», відповідно до якого вони повідомляють ТОВ «Гоуфінгоу», про те, що 03.03.2020 року о 08 год. 21 хв. було успішно перераховано кошти на платіжну картку НОМЕР_3 на суму 2000грн. (а.с.29).
Номер даної картки був наданий відповідачем при укладення договору.
Договір № 3631501694/256575 від 03.03.2020 року укладений в електронній формі та підписаний відповідачем аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора за номером телефону, що підтверджується довідкою про ідентифікацією, долученою позивачем до матеріалів справи (а.с. 12).
31.05.2021 року між ТОВ «Гоуфінгоу» та ТОВ «ФК «Сіті фінанс груп» укладено договір факторингу №1-31/05/21 відповідно до умов якого первісний кредитор відступив до ТОВ «ФК «Сіті фінанс груп» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників в тому числі право вимоги за кредитним договором №3631501694/256575 від 03.03.2020 укладеним з ОСОБА_1 (а.с. 21-24).
03.06.2021 року ТОВ «ФК «Сіті фінанс груп», як новий кредитор, відповідно до умов договору відступлення права вимоги № 1-03/06/2021, відступив право вимоги за кредитним договором 3631501694/256575 від 03.03.2020 до ТОВ «ФК «Дебт Коллекшн» у зв`язку з чим останній набув права грошової вимоги до відповідача (а. с. 23-24).
Відповідно до ч.1ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбаченихст.515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зіст.514 цього Кодексудо нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Так, згідно реєстру боржників до договору відступлення до ТОВ «ФК «Дебт Коллекшн» у зв`язку з чим останній набув права грошової вимоги до відповідача на загальну суму заборгованості 6810 грн (а.с. 10).
Згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором, станом на 26.05.2025 року загальний розмір заборгованості за кредитним договором № 3631501694/256575 становить 6810.00 грн., яка складається з: простроченої заборгованості за сумою кредиту в розмірі 2000.00 грн; простроченої заборгованості за процентами в розмірі 4810 грн (а.с. 9).
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним ( стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
Згідно з пунктом 6 частини 1 статі 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону).
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року у справі №761/35556/14 зроблено висновок, що «невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення. Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні. Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Щодо реальних договорів, для укладення яких, крім згоди сторін, вимагається передання майна або вчинення іншої дії, частина друга статті 640 ЦК України передбачає правило, за яким договір вважається укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до частини першої статті 1045 ЦК України кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним».
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною 1 статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
У справі встановлено, що 10 січня 2020 між ТОВ «Гоуфінгоу» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №3287214033/203889 про надання фінансового кредиту, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача, тобто укладено договір шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Підписуючи договір, позичальник ОСОБА_1 підтвердив, що він ознайомився з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися їх.
Таким чином, факт укладення договору про надання фінансового кредиту № 3631501694/256575 від 03.03.2020 між ОСОБА_1 та ТОВ «Гоуфінгоу» є доведеним.
31 травня 2021 року між ТОВ «Гоуфінгоу» та ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс Груп» укладено договір факторингу №1-31/05/21, згідно якого, Фактор передає грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступає Факторові права грошової вимоги до Боржників за Кредитними Договорами.
Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу №1-31/05/2021 від 31 травня 2021 року, укладеного між клієнтом ТОВ «Гоуфінгоу» та фактором ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп», до останнього перейшло право вимоги до ОСОБА_1 
03.06.2021 року ТОВ «ФК «Сіті фінанс груп», як новий кредитор, відповідно до умов договору відступлення права вимоги № 1-03/06/2021, відступив право вимоги за кредитним договором № 3631501694/256575 від 03.03.2020 до ТОВ «ФК «Дебт Коллекшн» у зв`язку з чим останній набув права грошової вимоги до відповідача.
Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги №1-03/06/21 від 03 червня 2021 року, укладеного між кредитором ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» та ТОВ «ФК Дебт Коллекшн», останнє набуло права вимоги до відповідача ОСОБА_1 .
Як вбачається з умов договору про надання фінансового кредиту № 3631501694/256575 від 03.03.2020, зокрема пункту 1.4, кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом.
Згідно з розділом 7 договору відповідач зазначив наступний номер електронного платіжного засобу (банківської картки) № 5168 - 74xx - xxxx - 5238.
Факт перерахування грошових коштів підтверджено довідкою ТОВ «ПрофітГід» про переказ на картку № НОМЕР_4 - 74xx - xxxx - 5238 грошових коштів в розмірі 2000,00 грн (а.с. 29).
Крім того, на виконання ухвали суду про витребування доказів від 05.02.2026 року КБ "ПРИВАТБАНК" надав докази про те, що банківська карта № НОМЕР_4 - 74xx - xxxx – 5238 належить ОСОБА_1 та 03.03.20220 на зазначену карту було зарахування грошових коштів на суму 2000грн (а.с. 164-167). 
Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем отримано кредитні кошти за договором про надання фінансового кредиту № 3631501694/256575 від 03.03. 2020 року у сумі 2000,00 грн.
Заперечуючи щодо стягнення відсотків за користування позикою, відповідач зазначав про те, що він є військовослужбовцем та звільнений від сплати відсотків за користування кредитом.
Суд вважає ці доводи безпідставними, з огляду на таке.
Так, частиною 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на момент укладення договору позики) визначено, що військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.
Верховний Суд у постанові від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 (провадження № 61-10861св18) зробив висновок про перелік необхідних документів для доведення статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей». У цій постанові Верховний Суд зазначив, що Національний банк України листом від 02 вересня 2014 року № 18-112/48620 надав роз`яснення, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142.
Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники.
Так, відповідачем долучено копію довідки, командиром в/ч НОМЕР_1 № 1780/567 від 14.06.2025, у якій зазначено, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 з (а.с. 71), посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_5 від 30.05.2023 року.
Також долучено копію військового квитка серії НОМЕР_6 від 11.04.2022 (а.с.73-74).
Тобто з поданих документів вбачається, що на момент укладення кредитного договору № 3631501694/256575 від 03.03.2020 відповідач не набув статусу військовослужбовця і на нього не розповсюджувались пільги відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Окрім того, вказану суму процентів за користування кредитом нараховано в період дії договору з 03.03.2020 року по 10.07.2020 року, тобто до отримання статусу учасника бойових дій, а тому положення частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на нього можуть поширюватись лише з моменту, коли він почав військову службу.
Відтак відсутні підстави для висновку про порушення прав відповідача як військовослужбовця при нарахуванні відсотків за користування кредитом.
Вирішуючи питання щодо стягнення процентів за користування кредитом, суддя виходить з наступного.
Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором (пункт 1.1. договору про надання фінансового кредиту).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 висловила таку правову позицію: «надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондується жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.»
На підставі вищевикладеного, при визначенні розміру процентів, які підлягають стягненню на користь позивача, суд враховує, що нарахування процентів може здійснюватися в межах строку кредитування.
Як встановлено з матеріалів справи, строк кредитування за договором про надання фінансового кредиту № 3631501694/256575 від 03.03.2020 року був погоджений сторонами та становив 30 днів, тобто до 01.04.2020 року.
Пунктом 3.3.3 договору про надання фінансового кредиту передбачено, що продовжити строк надання кредиту, оплативши не пізніше останнього дня терміну повернення кредиту, зазначеного в графіку розрахунків, в повному обсязі нараховані проценти по кредиту.
Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту, матеріали справи не містять.
Отже, розмір процентів відповідно до умов договору, який підлягає стягненню з відповідача, становить 1110,00 грн. за період з 03.03.2020 року по 01.04.2020 року, виходячи з розрахунку: 2000,00 грн (тіло кредиту) х 1,85% (відсоткова ставка) х 30 днів (строк кредиту).
Нарахування та стягнення процентів за користування кредитом поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам Цивільного кодексу України.
Зі змісту укладеного між сторонами договору вбачається, що кредит надається строком на 30 днів до 01.04.2020 року (строк кредитування).
Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги належить задовольнити частково, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 3631501694/256575 від 03.03.2020 у розмірі 3110,00 грн., а саме: 2000,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 1110,00 грн - нараховані проценти.
Частиною 1, 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За таких обставин, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог (45,67%), вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 106,31 грн.
Крім того, відповідач заперечує щодо стягнення з нього розміру витрат на правову допомогу позивача у розмірі 10500 грн, оскільки, на його думку, вони не відповідають критерію розумності та складності справи.
Так, право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст. 15 ЦПК України.
Стаття 137 ЦПК України визначає підстави та порядок вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16.
Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 329/766/18.
Як свідчать матеріали справи, відповідно до Договору про надання правової допомоги № 11/07/2025 від 11.07.2025 (а.с. 15-16) позивачу ТОВ «ФК «Дебт Коллекшн» надавав адвокат Пархомчук С.В.
На підтвердження понесених ТОВ «ФК «Дебт Коллекшн» витрат на правову допомогу позивач надав суду Акт про отримання правової допомоги з найменуванням послуг, платіжну інструкцію переказу коштів позивачем адвокату Пархомчуку С.В. Вартість наданих послуг - 1500 грн. (а.с. розв. 50).
Водночас, частиною 5 ст. 137 ЦПК України передбачено, що суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19)).
Згідно із ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Таким чином, у змісті вказаної норми визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи. Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).
При вирішенні питання визначення суми відшкодування витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, виходячи з фінансового стану обох сторін, поведінки сторін під час судового процесу тощо.
Верховним Судом у постановах від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, додатковій постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 755/18750/20 (провадження № 61-19951св21) сформовано висновок про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Суд, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу в суді, доходить висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у визначеному розмірі з відповідача, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
При цьому суд звертає увагу на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором, тобто справа не є складною.
За таких обставин, суд вважає, що позивачем витрати на професійну правничу допомогу понесені в суді у розмірі 10500 грн. є завищеними, належним чином не обґрунтованими та становлять надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.
Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд вважає за необхідне зменшити їх розмір з 10500 грн до 7000 грн.
Між тим, з огляду на часткове задоволення вимог позовної заяви, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, понесених останнім у суді, пропорційно до розміру задоволених вимог (45,67%), що становить 3196,90 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. 526, 527, 530, 536, 546, 549, 550, 610-611, 625, 629, 638, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України, ст. 81, 41, 263-265, 279, 280-282, 354 ЦПК України, суд,- 
УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Дебт Коллекшн» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Дебт Коллекшн» заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 3631501694/256575 від 03.03.2020 у розмірі 3110,00 грн., а саме: 2000,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 1110,00 грн. - нараховані проценти. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Дебт Коллекшн» судовий збір у сумі 1 106,31 гривень.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Дебт Коллекшн» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3196,90 грн.
Копію цього рішення невідкладно надіслати сторонам.
Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Позивач: Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Дебт Коллекшн», код ЄДРПОУ 44243120, адреса: 01042, місто Київ, вул. Саперне Поле, 12, інше, нежитлове приміщення 1008.
Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_7 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя Іллінецького районного суду Вінницької області	  	Олександр ОЛЕКСІЄНКО