Справа № 367/5144/24
Провадження №2/367/94/2026

РІШЕННЯ
Іменем України

27 квітня 2026 року м. Ірпінь
Ірпінський міський суд Київської області
у складі: головуючого судді Одарюка М.П.
за участю секретаря судового засідання Бобриш М.С.
представника позивача Коц О.М.
представника відповідача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ірпені цивільну справу № 367/5144/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за невиконаним попереднім договором купівлі – продажу квартири,
У С Т А Н О В И В:
У травні 2024 року позивач звернувсь до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за невиконаним попереднім договором купівлі – продажу квартири. В обґрунтування позову вказує, що 30 листопада 2018 року вона та відповідачка уклали попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Згідно умов договору сторони зобов`язалися у майбутньому у строк не пізніше 02.01.2019 року укласти договір купівлі – продажу квартири площею 87 кв.м., за АДРЕСА_1 . На виконання умов попереднього договору, вона передала відповідачці до підписання цього договору, а відповідачка прийняла передоплату у вигляді гарантійного платежу у сумі 1 122 000,00 грн. Натомість відповідач у порушення вимог чинного законодавства та взятих на себе обов`язків не виконала, не вжила жодних дій на укладенні основного договору купівлі – продажу квартири у строк до 02.01.2019 року, а також з метою уникнення відповідальності 27.08.2019 року уклала договір дарування спірної квартири із своєю матір`ю ОСОБА_4 . Такі дії, щодо відчуження квартири, яка є предметом попереднього договору купівлі – продажу від 30.11.2018 року, свідчать про умисний характер невиконання відповідачем умов попереднього договору. Тобто саме через неправомірне порушення відповідачем своїх обов`язків по передньому договору. Вказала, що у встановлений законом строк основний договір не був укладений, зобов`язання припинились через невиконання їх відповідачем, тому остання також зобов`язана повернути їй сплачений гарантійний платіж у сумі 1 122 000,00 грн.
У відзиві на позовну заяву (а.с.79-81) представник відповідач вказує, що у листопаді 2018 року колишній чоловік відповідачки ОСОБА_3 , ОСОБА_5 познайомився і з позивачкою ОСОБА_2 дана громадянка є відомою в місті через те, що надає кошти у борг під великий дохідний відсоток не офіційно, тобто під письмові розписки. Крім того, дана громадянка займається нерухомістю. Зі слів ОСОБА_5 він домовився з ОСОБА_2 , про те, що вона допоможе йому погасити борг перед банківською установою, у свою чергу ОСОБА_5 мав повернути їй борг під певний відсоток. Для забезпечення намір повернути борг ОСОБА_2 вказала ОСОБА_5 укласти попередній договір купівлі – продажу квартири, якою на той час користувалось подружжя ОСОБА_6 . Жодних домовленостей між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 стосовно будь –яких коштів, а тим більше продажу квартири не було. Жодних коштів ОСОБА_3 від ОСОБА_2 не отримувала. Більш того, зі слів ОСОБА_5 , кошти у розмірі 1 122 000,00 грн від ОСОБА_2 не отримував. Дані обставини підтверджені безпосередньо ОСОБА_2 у судовому засіданні по справі № 367/6068/20. Крім того, ОСОБА_2 перебуває у дружніх відносинах з приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Лагодою О.С. та всі операції з нерухомістю, з розписками вона оформлює виключно через цього нотаріуса. Договір від 30.11.2018 року наданий позивачем як доказ, не відповідає договору від 30.11.2018 року, який наявний у відповідачки, оскільки містить суттєві виправлення, які були внесені до нього 06.09.2019 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою О.С. без повідомлення про це ОСОБА_3 , тобто з порушенням пункту 6.16 розділу VI Правил ведення нотаріального діловодства. 30 листопада 2018 року ОСОБА_3 підписано попередній договір купівлі – продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 3120. Згідно п. 1 договору продавець та покупець зобов`язуються в строк не пізніше 02.01.2019 року укласти договір купівлі – продажу квартири (основний договір) у нотаріальній формі, на умовах, визначених цим договором. Відповідно до пункту 3 договору сторони домовились про умови основного договору, а саме: основний договір купівлі – продажу об`єкта майна має бути нотаріально посвідчений не пізніше 02.01.2019 року; ціна продажу вищевказаного об`єкта складає 1 122 000,00 грн. Строк посвідчення може змінюватися виключно за згодою сторін. Пунктом 4 договору передбачено, що в підтвердження придбати об`єкт нерухомості та з метою забезпечення оформлення договору купівлі – продажу (основного договору) покупець передала продавцеві до підписання цього договору, а продавець прийняв передоплату у вигляді гарантійного платежу в сумі 112200 (один мільйон сто двадцять дві тисячі) грн. 00 коп. В пункті 5 договору визначено, що в разі якщо продавець буде відмовлятися (ухилятися) від укладення договору купівлі – продажу у визначений у пункті 3 цього попереднього договору термін та на вищезазначених умовах, і ця обставина буде доведена в установленому порядку, він повинен сплатити покупцю повну суму гарантійного платежу,передбаченого цим попереднім договором та додатково сплатити 10% від суми гарантійного платежу. В пункті 6 встановлено, що якщо покупець буде відмовлятися (ухилятися) від укладення договору купівлі – продажу у визначений у п. 3 цього попереднього договору термін і ця обставина буде доведена у встановленому порядку, сума гарантійного платежу повертається продавцем покупцю, за виключенням 10% від суми попереднього гарантійного платежу. Пунктом 10 встановлено, що за домовленістю сторін цей договір може бути продовжено, що оформлюється додатковим договором. Проте жодних додаткових угод (договорів) не було оформлено. ОСОБА_2 , ні у строк до 02.01.2019 року, а ні у строк до 27.08.2019 року не зверталася до ОСОБА_3 , щодо укладення основного договору, жодна дата нотаріального посвідчення основного договору не була призначена, жодного додаткового договору, щодо продовження термінів не було укладено, грошові кошти ОСОБА_3 в розмірі 1 122 000,00 грн від ОСОБА_2 не отримувала. Лише 19.06.2020 року, тобто майже через рік, ОСОБА_2 звернулась до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 (справа № 367/3766/20) про стягнення заборгованості, в провадження у якій було закрито у зв`язку з тим, що подано заяву про повернення позову. 21 вересня 2020 року ОСОБА_2 поданий новий позов до Ірпінського міського суду Київської області (справа № 367/6068/20) до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та процентів за безпідставне користування грошовими коштами, яка повернути позивачу без розгляду у зв`язку із повторною неявкою позивача в судове засідання. Враховуючи викладене просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
У відповіді на відзив (а.с.88-91) представник позивача наголошує на тому, що предметом спору є нанесені позивачу збиткі, внаслідок невиконання відповідачем попереднього договору купівлі – продажу квартири від 30 листопада 2018 року, сторонами якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . ОСОБА_5 не є стороною правочину та стороною у справі, а тому посилання на його слова є безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу. Письмова форма договору внаслідок його реального характеру – є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошових сум. Тобто, посилання представника відповідача на неотримання відповідачем від ОСОБА_2 грошових коштів за попереднім договором купівлі – продажу від 30.11.2018 року у розмірі 1 122 000, 00 грн є безпідставними. Крім того, у відзиві на позов не заперечується та підтверджується факт підписання ОСОБА_3 попереднього договору від 30.11.2018 року. Обов`язок щодо укладення основного договору згідно умов попереднього договору від 30.11.2018 року покладений саме на відповідача ОСОБА_3 , який вона не виконала і з метою подальшого унеможливлення стягнення заборгованості за ним уклала договір дарування квартири від 27.08.2019 року, який був визнаний Київським апеляційним судом недійсним (фраудаторним) постановою від 04.09.2024 по справі № 367/4035/20. Посилання представника відповідача на суттєві виправлення у попередньому договорі від 30.11.2018 року є безпідставними, адже вказані виправлення здійснення внаслідок допущення звичайних технічних помилок, які не змінюють змісту документа та не впливають на права ОСОБА_3 жодним чином. Зважаючи на те, що ні попередній договір від 30.11.2018 року не реєстраційні дії приватного нотаріуса, який його посвідчував, відповідачем не оскаржувались в установленому законом порядку, вважає безпідставними посилання представника відповідача на неотримання відповідачем коштів за даним договором, невиконання уявних обов`язків ОСОБА_2 за договором, наявності « суттєвих» виправлень на бланку нотаріального договору, що поданий позивачем у якості доказу до суду, та таким що не заслуговують на увагу.
18 березня 2025 року представником відповідача надана до суду заява ( а.с.121-124), в якій остання просить суд застосувати строки позовної давності, посилаючись на те, що починаючи з 03.01.2019 року позивачка будучи обізнаною про порушення власного права, звернулася до суду із пропущенням трирічного строку, оскільки даний позов був пред`явлений лише 30 травня 2024 року.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.
Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог.
Дослідивши матеріали даної цивільної справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд приходить до наступного висновку.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦК України).
Відповідно до вимог ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ста. 628 ЦК України).
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до ст.ст. 655, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Судом встановлено, що 30 листопада 2018 року ОСОБА_3 ( продавець) та ОСОБА_2 (покупець) уклали попередній договір купівлі – продажу квартири, згідно умов якого продавець та покупець зобов`язалися у майбутньому в строк не пізніше 02 січня 2019 року укласти договір купівлі – продажу квартири, площею 87,0 кв.м. за АДРЕСА_1 (основний договір) у нотаріальній формі на умовах, визначених цим договором. Сторони домовились про такі умови основного договору (п.3 договору): основний договір купівлі – продажу об`єкта має бути нотаріально посвідчений не пізніше 02 січня 2019 року; ціна продажу вище вказаного об`єкта складає 1122000,00 грн; підготовкою та збором документів, необхідних для укладення основного договору купівлі – продажу об`єкта нерухомості займається продавець. Строк посвідчення може змінюватися виключно за згодою сторін. 
Пунктом 10 встановлено, що за домовленістю сторін цей договір може бути продовжено, що оформлюється додатковим договором.
Вказаний попередній договір купівлі – продажу квартири від 30.11.2028 року підписаний ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою О.С. та зареєстрований в реєстрі за № 3120 (а.с.5-6).
Згідно із ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства (ст.526 ЦК України).
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).
Пунктом 4 договору передбачено, що в підтвердження придбати об`єкт нерухомості та з метою забезпечення оформлення договору купівлі – продажу (основного договору) покупець передала продавцеві до підписання цього договору, а продавець прийняв передоплату у вигляді гарантійного платежу в сумі 112200 (один мільйон сто двадцять дві тисячі) грн. 00 коп. (цей пункт договору має виправлення, добавлено цифру «0») 
Таким чином, за умовами договору відповідач зобов`язувалася у майбутньому в строк не пізніше 02 січня 2019 року укласти договір купівлі – продажу квартири, площею 87,0 кв.м. за АДРЕСА_1 (основний договір) у нотаріальній формі ( п.1 договору).
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Встановлено, що основний договір між сторонами не був укладений, ні у строк до 02 січня 2019 року, крім того відповідачкою 27 серпня 2019 року було укладено договір дарування спірної квартири, який постановою Київського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року визнано недійсним ( а.с.8-11, 74-77). 
При розгляді справи представник відповідача не заперечувала щодо укладення попереднього договору купівлі – продажу квартири від 30.11.2018 року, однак заперечувала щодо передачі грошових коштів гарантійного внеску.
На ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 18 серпня 2025 року про витребування доказів, приватним нотаріусом Бучанського міського нотаріального округу Лагодою О.С. надано суду копію попереднього договору купівлі – продажу квартири, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та копію сторінок з Реєстру для реєстрації нотаріальних дій із записом про вчинення нотаріусом нотаріальної дії від 30 листопада 2018 року за реєстровим № 3120 (а.с.187-190), а також із лист в якому нотаріус зазначає, що 30 листопада 2018 року з ОСОБА_2 було стягнуто плату за посвідчення попереднього договору в сумі 14 222,00 грн, що складає 1% від суми вказаної в п. 4 попереднього договору, реєстровий № 3120 від 30.11.2018 року, а саме 11220,00 грн та 3002,00 грн додаткові послуги ( а.с.213), доказів протилежного представником відповідача у судовому засіданні не надано та матеріали справи не містять.
Відповідно до ч.3 ст.635 ЦК України зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
В пункті 5 договору визначено, що в разі якщо продавець буде відмовлятися (ухилятися) від укладення договору купівлі – продажу у визначений у пункті 3 цього попереднього договору термін та на вищезазначених умовах, і ця обставина буде доведена в установленому порядку, він повинен сплатити покупцю повну суму гарантійного платежу,передбаченого цим попереднім договором та додатково сплатити 10% від суми гарантійного платежу. 
В пункті 6 встановлено, що якщо покупець буде відмовлятися (ухилятися) від укладення договору купівлі – продажу у визначений у п. 3 цього попереднього договору термін і ця обставина буде доведена у встановленому порядку, сума гарантійного платежу повертається продавцем покупцю, за виключенням 10% від суми попереднього гарантійного платежу. 
З пояснень сторін вбачається, що причиною не укладення основного договору покупець вважає невиконання своїх зобов`язань ОСОБА_3 , а остання в свою чергу вказує, що ОСОБА_2 , ні у строк до 02.01.2019 року, а ні у строк до 27.08.2019 року не зверталася до ОСОБА_3 , щодо укладення основного договору, жодна дата нотаріального посвідчувались.
Оскільки сторонами основний договір не був укладений у встановлений попереднім договором строк до 02 січня 2019 року, тому всі зобов`язання за ним припинились.
Так, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання.
Враховуючи викладене, суд встановив, що між сторонами була досягнута домовленість щодо купівлі-продажу квартири, позивач у рахунок попередньої оплати вартості зазначеного нерухомого майна передав відповідачу суму коштів в розмірі 1 122 000,00 як гарантійний платіж (авансовий платіж) в рахунок сплати вартості об`єкту нерухомого майна, однак основний договір купівлі-продажу не був укладений, тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача внесеного позивачем авансу. Доказів того, що станом до 02 січня 2019 року була можливість у відповідача укласти основний договір, а позивач ухилявся, матеріали справи не містять.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 13 лютого 2013 року в справі № 6-176цс12, від 25 вересня 2012 року в справі № 6-82цс13 та підтриманий Верховним Судом, зокрема, у постановах від 27 травня 2020 року в справі № 757/76875/17-ц, від 30 жовтня 2019 року в справі № 523/15764/16-ц, від 30 січня 2019 року в справі № 461/5297/16-ц, від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18, від 13 січня 2021 року у справі № 686/6823/14.
При цьому, відсутність вини у неукладенні договору купівлі-продажу правового значення не мають та не можуть бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку повернути сплачений за попереднім договором аванс, оскільки чинним законодавством не передбачено залишення авансу або його частини у сторони попереднього договору у випадку неукладення основного договору.
В силу положень частини третьої статті 635 ЦК України припиняються зобов`язання сторін укласти основний договір, що унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, виконання обов`язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов`язання як правової підстави для виникнення у набувача права власності на майно. Проте припинення зобов`язання за попереднім договором не звільняє сторін від відповідальності, зокрема, передбаченої умовами попереднього договору, за порушення, вчинене під час його дії.
Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 22 квітня 2021 року в справі № 551/980/19 та від 15 липня 2020 року в справі № 205/5667/16-ц.
Враховуючи наведене суд вважає, що сума, яка названа в попередньому договорі є авансом, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України, а саме не укладено договору купівлі-продажу на виконання якого передано кошти, а тому, порушене право позивача на повернення коштів (авансу) за будь-яких умов підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача на його користь переданих/отриманих грошових коштів в тому розмірі та сумі, в яких вони передавалися.
Вказане також узгоджується із правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 7 липня 2020 року в справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 та Верховним Судом у постанові від 30 січня 2019 року № 461/5297/16-ц (провадження № 61-22017св18).
Посилання відповідача на те, що саме з вини позивача сторони не уклали основні договори, а тому позивач втратив право вимагати повернення коштів, є безпідставними, оскільки сума грошових коштів, що за своєю правовою природою є авансом, підлягає поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову.
Посилання сторони відповідача на те, що у їх примірнику зазначена інша сума судом відхиляється, оскільки з огляду на ті докази, які були надані стороною позивача та третьою особою, те, що нотаріус у належний спосіб виправив допущені описки, в пункті 4 Попереднього договору вказана у дужках саме сума - один мільйон сто двадцять дві тисяч, і з довідки нотаріуса з цієї суми сплачено один відсоток за нотаріальні послуги - 11220,00 грн., то поза розумним сумнівом розмір авансу складав саме 1122000,00 грн.
Розглядаючи заяву відповідача щодо пропущення позивачем строку позовної давності, суд дійшов висновку.
Позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 ЦК України та застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (стаття 256, частина перша статті 260, частина третя статті 267 ЦК України).
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
До правових наслідків повернення грошових коштів (авансу або завдатку), сплачених у зв`язку з відмовою від укладення основного договору, за загальним правилом становить три роки.
Порядок відліку позовної давності наведено в статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Щодо продовження строків давності на строк дії карантину та дії воєнного стану в Україні, необхідно зазначити таке.
Із 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку до 30 червня 2023 року (пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»).
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 02 квітня 2020 року).
Однак суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.
Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина четверта статті 14 ЦК України).
Таким чином, суд доходить висновку, що на момент набрання чинності Законом №540-ІХ (02 квітня 2020 року) зобов`язання позивача перебувають у межах продовженої позовної давності.
Карантин на території України скасований з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651.
Запровадження на всій території карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 257 ЦК України. Вирішувати питання поважності пропуску такого строку не потрібно.
Аналогічним є питання щодо продовження строків давності на строк дії воєнного стану в Україні.
Так, у розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України внесені доповнення пунктом 19 такого змісту: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану, який триває по сьогоднішній день.
Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку про наявність у позивача підстав для звернення до суду із даними вимогами за період, що перевищує загальний трирічний строк позовної давності.
Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову в розмірі 11 220,00 грн.
Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд

У х в а л и в :
Позовні вимоги позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за невиконаним попереднім договором купівлі – продажу квартири задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачений гарантійний внесок в розмірі 1 122 000 (один мільйон сто двадцять дві) гривні 00 копійок, сплачений судовий збір в розмірі 11 220 (одинадцять тисяч двісті двадцять) гривень 00 копійок.
З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя:       М.П. Одарюк