Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року 	справа № 580/4210/26 	
	м. Черкаси 	
Черкаський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Гаврилюка В.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрально-Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про стягнення коштів,

встановив:

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) подав позов до Центрально-Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби (далі – ЦПМЦ ДМС, відповідач), в якому просить стягнути з Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 березня 2025 року по 13 вересня 2025 року в сумі 160975 (сто шістдесят тисяч дев`ятсот сімдесят п`ять) грн 42 коп., з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що на виконання рішення суду від 09 травня 2025 року у справі № 580/2511/25 відповідачем лише 14.04.2026 проведено остаточний розрахунок та виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористану у 2025 році щорічну додаткову відпустку за стаж державної служби у кількості 15 календарних днів у сумі 10265,53 грн. Отже відповідачем допущено затримку розрахунку з позивачем при його звільненні за період з 12.03.2025 до 13.04.2026, що, відповідно до вимог трудового законодавства України, є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Ухвалою від 29 квітня 2026 року суддя Черкаського окружного адміністративного суду прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у адміністративній справі, вирішив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
11.05.2026 до суду письмовий відзив на адміністративний позов, у якому представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити повністю, зазначивши при цьому, що оскільки, що стаж державної служби позивача розпочинається з 09.07.1998, і за стаж державної служби 26 років, який наступив 09.07.2024, в період з 09.07.2024 до 08.07.2025, позивачу було надано додаткову відпустку тривалістю 15 календарних днів. Відтак, наступна додаткова відпустка може бути надана позивачу лише після дати виповнення стажу державної служби 27 років 09.07.2025. Отже, при звільненні 10.02.2025 позивач не мав права на компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку за період з 09.07.2025 до 08.07.2026.
Крім того зазначив, що представник позивача, не надав доказів сплати заявленої суми та не підтверджено те, що всі витрати дійсно сплачені, а не просто вказані в договорі. Не доведено, що всі витрати є розумними та обґрунтованими та необхідності витрат саме в такому обсязі.
Розгляд справи по суті відповідно до частини 3 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розпочато через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, повно, всебічно, об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд зазначає таке.
ОСОБА_1 у період з 26.03.2020 до 14.12.2023 проходив державну службу на посаді завідувача сектору юридичного забезпечення Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області, а в період з 15.12.2023 до 10.02.2025 – на посаді завідувача сектору організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Соснівського відділу у місті Черкаси Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби.
Наказом Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 31.01.2025 № 25-к «Про звільнення ОСОБА_1 » звільнено ОСОБА_1 10 лютого 2025 року з посади завідувача сектору організації запобігання 2 нелегальній міграції, реадмісії та видворення Соснівського відділу у місті Черкаси Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, на період проходження військової служби до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення з військової служби основного працівника ОСОБА_2 , за угодою сторін, відповідно до частини другої статті 86 Закону України «Про державну службу». 
Пунктом 2 указаного наказу доручено управлінню бухгалтерської служби, фінансування та звітності ЦПМУ ДМС провести з ОСОБА_1 остаточний розрахунок. 
Позивач, вважаючи, що всупереч вимогам трудового законодавства, під час звільнення йому не було виплачено грошову компенсацію за 15 днів невикористаної ним у 2025 році щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби звернувся з відповідним позовом в суд.
Рішенням від 09 травня 2025 року у справі № 580/2511/25 Черкаський окружний адміністративний суд зобов`язав Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану у 2025 році щорічну додаткову відпустку за стаж державної служби у кількості 15 календарних днів.
На виконання вказаного рішення суду відповідач 14.04.2026 провів остаточний розрахунок та виплатив позивачу грошову компенсацію за невикористану у 2025 році щорічну додаткову відпустку за стаж державної служби у кількості 15 календарних днів у сумі 10265,53 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 398 від 10.04.2026 та витягом із онлайн-банкінгу (а.с. 28).
Позивач вважає, що у зв`язку із несвоєчасною виплатою йому грошового забезпечення з відповідача необхідно стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за стаж державної служби, а тому звернувся в суд з цим позовом.
Під час вирішення спору по суті, суд врахував таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Тобто, законодавство про працю імперативно покладає на роботодавця обов`язок провести повний розрахунок із працівником у день його звільнення, виплативши всі належні йому суми.
Невиконання цього обов`язку є підставою для притягнення роботодавця до відповідальності, встановленої статтею 117 КЗпП України.
Згідно із статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Під час розгляду справи суд врахував висновки Великої Палати Верховного Суду висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, відповідно до яких виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. 
З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».
При цьому Велика Палата Верховного Суду відступила від попередньої практики Верховного Суду України (постанова від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16), яка пов`язувала можливість зменшення з формальними критеріями, такими як наявність спору чи часткове задоволення позову. Натомість Велика Палата сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.
При цьому, шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу. Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Така позиція суду відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23.
За обставинами цієї справи остаточний розрахунок з позивачем всіх належних сум при звільненні, зокрема виплату грошової компенсації за невикористану у 2025 році щорічну додаткову відпустку за стаж державної служби, відповідач здійснив лише 14.04.2026 на виконання рішення суду у справі № 580/2511/25, а періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум, є проміжок часу з 11.02.2025 (з дня, наступного за датою звільнення) до 13.04.2026.
Під час вирішення питання про розмір середнього заробітку, який підлягає відшкодуванню, суд виходить з такого.
Відповідно до довідки Центрально-Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби (а.с. 31) заробітна плата позивача за останні два місяці перед звільненням становила 54068 грн. Кількість робочих днів – 44. Отже, для обчислення середнього заробітку належить застосувати показник середньоденного заробітку позивача 1228,82 грн (54068/44).
Період компенсації за затримки розрахунку, який не може бути більшим за шість місяців (з 11.02.2025 до 11.08.2025) налічує 183 робочі дні.
Отже, сума відшкодування становить 224874,06 грн (183х1228,82 грн).
Застосовуючи принципи розумності, справедливості та пропорційності, при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, згідно висновків Великої Палати Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року, від 26 лютого 2020 року у справах № 761/9584/15-ц, № 821/1083/17 та від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23, суд вважає за необхідне розрахувати розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, з урахуванням такого.
Суд встановив, що загальний розмір виплаченої грошової компенсації за невикористану у 2025 році щорічну додаткову відпустку за стаж державної служби на виконання рішення суду у справі № 580/2511/25 склав 10265,53 грн.
Згідно розрахункового листа позивача за лютий 2025 року (місяць звільнення) розмір нарахованих та виплачених під час звільнення сум заробітної плати складає 40163,45 грн.
При цьому, недоплачена при звільненні сума становить 10265,53 грн, отже, при звільненні позивачеві мали бути нараховані кошти в сумі 50428,98 грн.
Отже, несвоєчасно сплачена позивачеві 14.04.2025 сума коштів (10265,53 грн) становить 20,36 % від належної суми (50428,98 грн).
Враховуючи принципи розумності, справедливості та пропорційності, суд вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 11.02.2025 до 11.08.2025 до суми – 45784,36 грн (224874,06 грн х 20,36%).
Обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права, суд доходить висновку про необхідність стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 45784,36 грн.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить задовольнити частково.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат з правничої допомоги, суд враховує таке.
У позовній заяві представник позивача просить відшкодувати витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15000,00 грн.
Згідно з ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 132 КАС України такі витрати належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з вимогами ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. ч. 6-7 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з абз. 1 ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Суд врахував, що в обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу представник позивача подав суду договір про надання правової допомоги від 15.04.2025, п. 5 якого передбачає фіксовану суму гонорару адвоката у розмірі 15000 грн, квитанцію до прибуткового касового ордеру № 2 від 17.04.2026 на суму 15000 грн.
Під час вирішення питання про розмір витрат на правничу допомогу адвоката, які належить відшкодувати, суд врахував, що розмір задоволених судом вимог складає 19,12%.
Отже, з огляду на часткове задоволення позовних вимог суд доходить висновку про наявність достатніх правових підстав для стягнення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 3054 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, суд враховує таке.
Згідно із статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до частини 1 статті 139 вказаного Кодексу при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Зважаючи на те, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», то підстави для розподілу судових витрат в цій частині відсутні.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 14, 73-77, 139, 242 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити частково.
Стягнути з Центрально-Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби на користь ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні в сумі 45784 грн (сорок п`ять тисяч сімсот вісімдесят чотири) грн 36 коп.
У задоволенні іншої частини вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрально-Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3054 (три тисячі п`ятдесят чотири) грн.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Учасники справи:
1) позивач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 );
2) відповідач – Центрально-Південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби (25015, Кіровоградська обл., Кропивницький р-н, м. Кропивницький, вул. Замоцького Ігоря, 25а, код ЄДРПОУ 45200774).
Рішення складене у повному обсязі та підписане 06.07.2026.

Суддя 	Василь ГАВРИЛЮК