справа № 761/28213/25 головуючий у суді І інстанції Савицький О.А.
провадження № 22-ц/824/9356/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

27 травня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 січня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Савицького О.А., у м. Києві, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Національний науковий центр радіаційної медицини, гематології та онкології Національної академії медичних наук України» про скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом, у якому просив суд:
визнати незаконним та скасувати наказ ННЦРМГО «Про відсторонення від виконання службових обов`язків» від 03 квітня 2025 року;
стягнути з ННЦРМГО на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 74 665,80 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 29 грудня 2023 року позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем та займає посаду заступника генерального директора з економічних питань. Наказом відповідача від 03 квітня 2025 року № 36 позивача було відсторонено від виконання службових обов`язків на два тижня на час проведення службового розслідування комісією НАМН України. Посилаючись на те, що відповідачем при його відстороненні були порушені положення законодавства про працю, позивач своє відсторонення вважає незаконним, а тому звернувся до суду з даним позовом з метою захисту своїх порушених прав.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 січня 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги  ОСОБА_1 вказує, що суд першої інстанції у рішенні вказав, що статут відповідача, як юридичної особи, затверджений Бюро Президії Національної академії медичних наук України (постанова від 29.12.2024 р. № 20/4), що у свою чергу свідчить про підпорядкованість ННЦРМГО Національній академії медичних наук України (НАМН України), що також відображено в положенні статті 1 Статуту останнього. При цьому, у відповідності до пункту 6.1. статуту відповідача, як основного та єдиного документа, що визначає порядок та осіб, які уповноважені на прийняття управлінських рішень у відповідача, вказано, що управління ННЦРМГО здійснюється на основі і в порядку встановленому Законом України «Про наукову і науково технічну діяльність», Статутом НАМН України та статутом Відповідача. При цьому, ні Законом України «Про наукову і науково технічну діяльність», ні Статутом НАМН України, ні статутом відповідача не передбачено повноважень Бюро Президії НАМН України на прийняття рішень щодо відсторонення найманих працівників відповідача. Саме тому, під час вирішення питання про відсторонення позивача від виконання службових обов`язків відповідач не міг використовувати рішення Бюро Президії НАМН України в якості фактичної підстави для відсторонення позивача, оскільки такий спосіб не передбачений статутом відповідача.
У відзиві на апеляційну скаргу ДУ «Національний науковий центр радіаційної медицини гематології та онкології Національної академії медичних наук України» зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування, через що скарга не може бути задоволена, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що з 29 грудня 2023 року ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з відповідачем та займає посаду заступника генерального директора з економічних питань.
ДУ «Національний науковий центр радіаційної медицини гематології та онкології Національної академії медичних наук України» (ННЦРМГО) була створена в результаті злиття ДУ «Інститут гематології та трансфізіології Національної академії медичних наук України» з ДУ «Національний науковий центр радіаційної медицини Національної академії медичних наук України» відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 21.07.2021 р. № 869-р «Деякі питання утворення державних установ Національної академії медичних наук України» та постанови Бюро Президії НАМН України від 26.08.2021 р. № 13/2 «Про утворення Державної установи «Національний науковий центр радіаційної медицини, гематології та онкології Національної академії медичних наук України».
Наказом відповідача від 03 квітня 2025 року № 36 позивача було відсторонено від виконання службових обов`язків на два тижня на час проведення службового розслідування комісією НАМН України.
Підставою для видачі вказаного наказу відповідачем стала постанова Бюро Президії НАМН України від 02 квітня 2025 року № 8/1 щодо допущених численних недоліків в організації управління діяльністю ННЦРМГО, що розглядалися на засіданнях Бюро Президії НАМН України 04 березня 2025 року і 13 березня 2025 року та проведення досудового розслідування кримінального провадження в ННЦРМГО.
На підставі постанови НАМН України від 02 березня 2025 року № 8/1 ОСОБА_1 було відсторонено від виконання службових обов`язків на період роботи комісії НАМН України.
На виконання зазначеної постанови НАМН України відповідачем було видано оспорюваний позивачем наказ від 03 квітня 2025 року № 36 «Про відсторонення від виконання службових обов`язків», яким було відсторонено на два тижні від виконання службових обов`язків на час проведення службового розслідування комісією НАМН України, генерального директора ННЦРМГО - Базику Д.А. та заступника генерального директора ННЦРМГО - ОСОБА_1
В подальшому наказом відповідача від 14 квітня 2025 року оспорюваний наказ було продовжено на час роботи комісії НАМН.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач видаючи оспорюваний наказ, яким позивача було відсторонено від роботи, діяв в межах повноважень та відповідно до вимог закону, а тому підстав для задоволення вимог позову немає.
Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав. 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).
Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України).
Частиною першою статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до положень статті 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи роботодавцем допускається у разі: 
появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; 
відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; 
проведення службової перевірки роботодавцем, який віднесений до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, та/або об`єктів чи операторів критичної інфраструктури; в інших випадках, передбачених законодавством.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року у справі № 185/676/18 (провадження № 61-8219св19) зазначено, що «відсторонення від роботи - це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових правовідносинах із підприємством, можливості реального здійснення ним права на працю на підставі виявленого власником чи уповноваженим ним органом факту, через який він має право усунути або зобов`язаний усунути працівника від роботи. Таким чином, відсторонення особи від роботи можливе за наявності передбачених законодавством обставин».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 серпня 2021 року у справі № 755/3373/19 (провадження 61-6985св20) вказано, що «за змістом статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 185/676/18 (провадження № 61-8219св19).
Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України (рішення від 09 липня 1998 року № 12-рп/98) офіційно розтлумачив термін «законодавство». Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», який вживається в частині третій статті 21 КЗпП України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.
У рішенні № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року у справі № 1-14/2020(230/20) за конституційним поданням Верховного Суду Велика Палата Конституційного Суду України зазначила, що «обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України» (абзац другий пункту 3.2 мотивувальної частини).
Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати.
Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку.
Відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.
Нормативною підставою оспорюваного наказу про відсторонення ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків, як вказано в самому наказі є постанова Бюро Президії НАМН України від 02 квітня 2025 року № 8/1 щодо допущених численних недоліків в організації управління діяльністю ННЦРМГО, що розглядалися на засіданнях Бюро Президії НАМН України 04 березня 2025 року і 13 березня 2025 року, та проведенням досудового розслідування кримінального провадження в ННЦРМГО.
У відзиві на позовну заяву (а.с. 64) представник ННЦРМГОвказує, що НАМН України та ННЦРМГО, були віднесені у встановленому законом порядку до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави.
Відповідно до статті 46 КЗпП України із змінами, внесеними Законом України від 04.06.2024 № 3768-ІХ, відсторонення працівників від роботи роботодавцем допускається, зокрема, у разі проведення службової перевірки роботодавцем, який віднесений до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, та/або об`єктів чи операторів критичної інфраструктури, в інших випадках, передбачених законодавством.
Перелік об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83 (з наступними змінами і доповненнями) й містить 14 підприємств м. Києва, що є об`єктами державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави.
Проте ННЦРМГО в даному переліку відсутнє, а відтак не є об`єктом державної власності, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави в розумінні статті 46 КЗпП України.
З огляду на викладене, відповідач, як роботодавець не мав права відстороняти позивача від роботи на час проведення службової перевірки.
Посилання відповідача на постанову Бюро Президії НАМН України від 02 квітня 2025 року № 8/1 в даному випадку є безпідставним, оскільки ні Бюро ні НАМН не є роботодавцем позивача і не має повноважень приймати рішення про відсторонення працівника відповідача від роботи, яке може бути здійснене виключно на підставі та порядку визначеному законом.
Постанова Бюро Президії НАМН України від 02 квітня 2025 року № 8/1, як і оспорюваний наказ відповідача, не містить передбачених законом підстав до відсторонення позивача від роботи.
Якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, такий працівник має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу (постанова Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19)).
Оскільки існують підстави для визнання незаконним та скасування наказу Державної установи «Національний науковий центр радіаційної медицини, гематології та онкології Національної академії медичних наук України»«Про відсторонення від виконання службових обов`язків» від 03 квітня 2025 року- наявні підстави для задоволення похідних вимог позивача щодо стягнення з Державної установи «Національний науковий центр радіаційної медицини, гематології та онкології Національної академії медичних наук України» на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Згідно положень п. 2, 8 постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно з наявної у матеріалах справи довідки про доходи ОСОБА_1 , останніми повними місяцями роботи позивача були лютий та березень 2025 року, в яких позивач отримав зарплату в розмірі 24 389,31 грн. за лютий та 24 558,00 грн. за березень (а.с. 34). 
Загальна кількість відпрацьованих робочих днів за лютий та березень 2025 року становить 41 день. Отже, середньоденна заробітна плата позивача складає 1 193,83 (48947,31/41).
Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу обчислюється шляхом множення середньоденного заробітку (1 193,83 грн.) на кількість робочих днів з 01 квітня 2025 року по 02 липня 2025 року, які мають бути оплачені середнім заробітком (67 днів), та становить 79 986,61 грн.
Зважаючи на викладене, належним розміром відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача є 79 986,61 грн., без врахування податків та інших обов`язкових платежів.
Разом з тим, в прохальній частині позову позивач просив суд стягнути з Державної установи «Національний науковий центр радіаційної медицини, гематології та онкології Національної академії медичних наук України» на свою користь 74 665,80 грн. середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 74 665,80 грн. середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, з якого роботодавець окремо має вирахувати податки та інші обов`язкові платежі.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті вимог позивача. 
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При подачі позовної заяви та апеляційної скарги за вимогу немайнового характеру (визнання незаконним та скасування наказу) позивач сплатив судовий збір у загальному розмірі 3 027,70 грн. (1211,20+1816,50). Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача на його користь.
При подачі позовної заяви та апеляційної скарги за вимогу майнового характеру (стягнення середнього заробітку) сплаті підлягав судовий збір у загальному розмірі 3 328,00 грн. (1331,20)+(1331,20*150%). Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, а позивач звільнений від сплати судового збору, судовий збір, що підлягав сплаті, підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. 
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов  ОСОБА_1 до Державної установи «Національний науковий центр радіаційної медицини, гематології та онкології Національної академії медичних наук України» про скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.
Визнати незаконним та скасувати наказ Державної установи «Національний науковий центр радіаційної медицини, гематології та онкології Національної академії медичних наук України»«Про відсторонення від виконання службових обов`язків»  ОСОБА_1 від 03 квітня 2025 року.
Стягнути з Державної установи «Національний науковий центр радіаційної медицини, гематології та онкології Національної академії медичних наук України», місце знаходження: м. Київ, вул. Б. Іллєнка, 53, ідентифікаційний код 45350633на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 квітня 2025 року по 02 липня 2025 року у розмірі 74 665,80 (сімдесят чотири тисячі шістсот шістдесят п`ять) гривень 80 копійок без врахування податків та інших обов`язкових платежів, які мають бути вирахувані окремо, та судовий збір у розмірі 3 027,70(три тисячі двадцять сім) гривень 70 копійок.
Стягнути з Державної установи «Національний науковий центр радіаційної медицини, гематології та онкології Національної академії медичних наук України», місце знаходження: м. Київ, вул. Б. Іллєнка, 53, ідентифікаційний код 45350633, в дохід держави судовий збір у розмірі 3 328,00(три тисячі триста двадцять вісім) гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повне судове рішення складено 29 травня 2026 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.