ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

08 червня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/1865/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),
суддів: Семененка Я.В., Суховарова А.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 06 листопада 2025 року
у справі №280/1865/25
за позовом ОСОБА_1 
до Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради, в якому просила:
визнати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Білай Олени Павлівни Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради № 75551750 від 15 жовтня 2024 року про відмову в проведенні реєстраційних дій протиправним; 
зобов`язати Департамент адміністративних послуг Запорізької міської ради здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно об`єкта нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 19.05.2025 у справі №280/1865/25 позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради про відмову в проведенні реєстраційних дій №75551750 від 15.10.2024.
Зобов`язано державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28.08.2024 за реєстраційним номером 62677408 про здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а саме: квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням висновків суду.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
12 серпня 2025 року у справі №280/1865/25 на виконання рішення суду від 19.05.2025 видано виконавчі листи.
05.11.2025 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла заява позивачки в порядку ст. 383 КАС України, в якій позивачка просила:
визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Шевченко Алли Іванівни Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради № 80289470 від 08.08.2025, прийняте на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.05.2025 у справі № 280/1865/25, щодо повторного розгляду заяви від 28.08.2024 за реєстраційним номером 62677408 про здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а саме: квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (двадцять сім);
зобов`язати Департамент адміністративних послуг Запорізької міської ради вжити заходи щодо усунення причин та умов, що сприяли неналежному виконанню судового рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.05.2025 року по справі №280/1865/25;
встановити Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради строк для надання суду відповіді щодо вжитих заходів у десять календарних днів з дня набрання окремою ухвалою законної сили.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 06 листопада 2025 року подану в порядку ст. 383 КАС України заяву ОСОБА_1 повернуто з підстав пропуску 10 денного строку звернення до суду та несплати судового збору.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 06 листопада 2025 року як таку, що винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Позивачка вказує, що строк на звернення до суду не пропущений, оскільки про порушення, допущені відповідачем під час виконання судового рішення, позивачка дізналась 23.10.2025 при ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження. Щодо сплати судового збору позивачка зазначає, що Законом України «Про судовий збір» не передбачено ставок судового збору за подання заяви в порядку ст. 383 КАС України.
Адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про повернення заяви позивачки, виходив з того, що позивачкою не дотримано вимог п. 9 ч.2 та ч.4 статті 383 КАС України, а саме: пропущений десятиденний строк звернення до суду із заявою згідно ст.383 КАС України, а також несплачений судовий збір.
При цьому суд першої інстанції послався на положення ст.3, 4 Закону України «Про судовий збір», зазначив, що заява подана позивачкою на підставі ст.383 КАС України не включена до переліку заяв, за подання яких судовий збір не справляється, і враховуючи, що заява містить вимогу немайнового характеру, розмір судового збору, що підлягає сплаті, становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Отже право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.
Відповідно до частини 2 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Таким чином, у відповідності до зазначених правових норм, рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19.05.2025 у справі № 280/1865/25, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання.
За правилами ст.381-1 КАС України судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції.
Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому статтями 287, 382-382-3 і 383 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Вимоги до такої заяви визначені в ч.2 ст.383 КАС України, зокрема у заяві зазначається документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати за подання відповідної заяви (п.9 ч.2 ст.383 КАС України).
Згідно ч.4 ст.383 КАС України заяву, зазначену у частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.
Стосовно висновків суду першої інстанції про необхідність сплати судового збору за подання заяви в порядку ст. 383 КАС України, суд апеляційної інстанції зазначає таке. 
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір» № 3674-VI.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.
Об`єктами справляння судового збору є процесуальні дії, за які справляється судовий збір, визначені у статті 3 Закону України «Про судовий збір». Так само ця норма визначає процесуальні документи, за подання яких судовий збір не справляється (частина друга статті 3 цього Закону) і в цьому переліку немає заяви про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.
Статтею 4 Закону № 3674-VI установлені розміри ставок судового збору стосовно документів, за подання яких справляється судовий збір. При цьому розміри ставок судового збору залежать від виду об`єкта справляння - позовна заява, скарга чи інша заява (у деяких випадках - у поєднанні з характеристикою суб`єкта, який звертається до суду).
Водночас у частині другій статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставки судового збору за звернення із заявою про встановлення контролю за виконанням судового рішення не встановлено.
Отже, оскільки процесуальним законодавством не визначено ставки судового збору за подання такої заяви, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо недотримання позивачкою п. 9 ч. 2 ст. 383 КАС України.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 05.05.2022 у справі № 520/9769/19 та від 15.04.2025 у справі № 620/17733/23.
Верховний Суд у справі № 520/9769/19 зазначив, що особа, яка отримала на свою користь судове рішення, враховуючи конституційний принцип стосовно обов`язковості судового рішення, закріплений у пункті 9 частини 1 статті 129-1 Основного Закону України, звільняється від сплати судового збору за зверненням до суду з вимогою забезпечити виконання судового рішення (встановлення судового контролю), яке набрало законної сили, якщо законом прямо не встановлено обов`язок сплати такого збору.
При цьому, одним зі складових елементів вимоги щодо ефективного правосуддя є обов`язковість виконання судового рішення, що виражається, головним чином, у тому, що державні органи зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio» (в силу своєї посади та визначених законом повноважень); виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним; для цього мають бути забезпечені необхідні кошти та чіткі правові норми, що визначають доступні ресурси, відповідальні органи та механізми повного виконання судового рішення, яке набрало законної сили.
Суд апеляційної інстанції також враховує, що Конституційний Суду України в Рішенні від 13 травня 2024 року у справі № 6-р(II)/2024 за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини другої статті 3, підпункту 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (справа про обов`язковість судового рішення), у п.4.4 зазначив таке:
«Законодавець, визначаючи справляння судового збору, має чинити за принципом справедливості, не допускаючи, щоб остаточне, обов`язкове до виконання судове рішення залишалося невиконаним.
Європейський суд із прав людини у рішенні у справіv. Georgia від 28 листопада 2006 року (заява № 40765/02) наголосив, що „наявність остаточного та такого, що підлягає примусовому виконанню, судового рішення на користь заявника, яке набрало законної сили, навпаки, свідчить про те, що його судовий спір був обґрунтованим. Отже, покладення обов`язку сплатити витрати для того, щоб це рішення було виконано, є обмеженням суто фінансового характеру і тому вимагає особливо ретельної перевірки з погляду інтересів правосуддя“ (§ 60); „виконання обов`язку щодо забезпечення дійових прав за пунктом 1 статті 6 Конвенції не означає лише брак утручання, але може вимагати від держави вжиття різних форм позитивних дій. Суд вважає, що, перекладаючи на заявника відповідальність за фінансове забезпечення організації виконавчого провадження, держава намагалася уникнути свого позитивного обов`язку організувати систему виконання судових рішень, яка була б дійовою як відповідно до приписів права, так і на практиці“ (§ 64).».
Також в п.4.5 цього Рішення Конституційний Суд наголосив, що …ураховуючи, що згідно з приписами Закону, що їх оспорює ОСОБА_2 , розгляд апеляційної і касаційної скарги на ухвалу суду за наслідками розгляду скарги, поданої відповідно до статті 447 ЦПК України, пов`язаний із потребою сплати особою судового збору, Конституційний Суд України констатує, що має місце необґрунтоване втручання в право стягувача на доступ до суду, оскільки особі, яка сплатила судовий збір за подання до суду позовної заяви й отримала доступ до суду та домоглася ухвалення на її користь обов`язкового судового рішення, доводиться додатково (повторно) сплатити судовий збір за здійснення судового контролю за виконанням судового рішення. Наведене свідчить про те, що держава не створила належних юридичних механізмів реалізації права на доступ до суду, а також про брак реального судового контролю на стадії виконання судового рішення, оскільки має місце ускладнення практичної реалізації особою (стягувачем у виконавчому провадженні) її права на доступ до суду, що є порушенням конституційних засад судочинства та принципів цивільного процесуального права.
За висновком Верховного Суду у постановах від 16.08.2024 у справі №580/7686/23 і від 08.07.2025 у справі №120/6168/22 зазначені висновки Конституційного Суду України хоч і стосуються питань сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду постановлену в порядку Цивільного процесуального кодексу України, однак така ухвала стосувалася виконання судового рішення. Питання, які розв`язував Конституційний Суд України, стосуються здійснення судового контролю за виконанням судового рішення, а отже, повинні бути враховані і під час вирішення аналогічних питань в порядку КАС України.
Отже, за наведеного мотивування, вимога сплатити судовий збір за здійснення судового контролю за виконанням судового рішення, яке ухвалено на користь особи і набрало законної сили, не відповідає завданню та основним засадам адміністративного судочинства, закріплених в статті 2 КАС України.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17.09.2025 у справі № 260/432/23 і згідно приписів ст. 242 КАС України враховується судом апеляційної інстанції.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що повернення судом першої інстанції поданої у порядку ст. 383 КАС України заяви позивачки з підстав неподання документа про сплату судового збору є необґрунтованим та помилковим.
Щодо дотримання позивачем строків звернення із заявою до суду.
Суд першої інстанції, посилаючись на встановлений ч. 4 ст. 383 КАС України десятиденний строк звернення із заявою про оскарження рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду, жодним чином не обґрунтував висновок про пропуск позивачкою строку звернення до суду, не встановив моменту, з яким законодавець пов`язує обчислення такого строку, а саме: дня, коли позивачка дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. 
Разом з тим, згідно матеріалів справи і наведених в апеляційній скарзі доводів про факт протиправності дій відповідача під час виконання рішення суду у цій справі позивачка дізналась з постанови про закінчення виконавчого провадження від 13.10.2025, яка направлена позивачці як стягувачу 24.10.2025. Про наявність постанови про закриття виконавчого провадження, і відповідно про порушення своїх прав, позивачка дізналась 24.10.2025.
Згідно дати на штемпелі поштового відправлення, з заявою в порядку ст. 383 КАС України позивачка до суду звернулась 03.11.2025, тобто протягом законодавчо встановленого строку. 
Підсумовуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що оскаржувана ухвала прийнята судом першої інстанції без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до ст.320 КАС України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції і направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись статтями 315, 320, 322, 327, 329 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 06 листопада 2025 року у справі №280/1865/25 скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк 

суддя Я.В. Семененко 

суддя А.В. Суховаров