СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ун. № 759/14046/24
пр. № 2/759/558/25
02 травня 2025 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва 
під головуванням судді Сенька М.Ф.,
за участю представника позивача Омеляна І.В. , представника відповідача Сулиги С.О. , секретаря судового засідання Пушкарського О.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договорів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння, треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тарасова Юлія Петрівна,
встановив:
ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 08.02.2017 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В. за реєстровим №220, набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
06.01.2023 року між ОСОБА_3 , в особі ОСОБА_9 , яка діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 05.01.2023 року, зареєстрованої в реєстрі під №1, та ОСОБА_4 укладений договір позики, за умовами якого позикодавець ( ОСОБА_4 ) передав, а позичальник ( ОСОБА_3 ) прийняв у власність грошові кошти в сумі 836160 грн., що складає 20800 доларів США за комерційним курсом, що на день укладання договору складає 40,20 гривень за 1 долар США строком виконання до 06.01.2025 року.
Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П. за реєстровим №3. 
На забезпечення виконання зобов`язань договору позики 06.01.2023 року між ОСОБА_3 , в особі ОСОБА_9 , та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П. за реєстровим №4. 
Відповідно до п.2 договору іпотеки, іпотекодавець ОСОБА_3 передав в іпотеку іпотекодержателю ОСОБА_4 належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .
13.02.2024 року ОСОБА_4 відступила ОСОБА_7 право вимоги за вказаними договорами позики та іпотеки, про що між ними було укладені відповідні договори, які були посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Никифоровою М.А. за реєстровими №95 та №97, відповідно.
В свою чергу ОСОБА_7 21.02.2024 року відступив ці ж права вимоги ОСОБА_6 на підставі договорів відступлення права вимоги, що були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П. за реєстровими №289 та №292.
08.05.2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П. на підставі договору іпотеки та договорів відступлення права вимоги за договором іпотеки прийняла рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 (індексний номер: 73015457).
Відповідно до договору дарування квартири від 15.05.2024 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П. за реєстровим №832, ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_5 , від імені та в інтересах якого діяла ОСОБА_10 , прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1 .
ОСОБА_3 , через адвоката Омеляна І.В., заявив позов до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за яким просив визнати недійсними вказані вище договори позики та іпотеки, а також ухвалити рішення про витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь позивача квартиру АДРЕСА_1 .
Позов мотивовано тим, що позивача при укладенні договору позики було введено в оману щодо істотних умов договору, а саме щодо ціни договору, безпроцентного характеру договору, порядку погашення позики, тощо, а також тим, що квартира позивача була відчужена всупереч вимог Закону України «Про іпотеку» та грубого порушення порядку реєстрації речових прав на нерухоме майно.
Провадження за позовом відкрите відповідно до ухвали судді від 11.07.2024 року, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 17.06.2024 року на забезпечення позову ОСОБА_3 накладено арешт на спірну квартиру із забороною органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, вчиняти будь-які реєстраційні дії відносно квартири, та із забороною будь-яким особам вживати будь-які дії з виселення позивача та його матері, вселення в квартиру та реєстрації місця проживання інших осіб.
Відповідачка ОСОБА_4 , через адвоката Конюшка Д.Б., надала відзив, у якому проти заявлених позовних вимог заперечує та просить відмовити у їх задоволенні в повному обсязі, зазначає, що позивачу передавалась та сума коштів, що вказана в договорі позики, заперечує введення позивача в оману при укладенні договору позики та свій умисел в цьому. 
Представник відповідачки ОСОБА_6 - адвокат Гринишин Є.В. також подав відзив, за яким просив в задоволенні позову відмовити, та заявив, що його довірителька набула право власності на спірну квартиру на законних підставах, і розпорядилась цим правом на власний розсуд, подарувавши квартиру своєму чоловіку ОСОБА_5 .
Відповіді на відзиви, а рівно і інших заяв до розгляду справи по суті не надходило.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08.04.2025 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду на 17.04.2025.
Представник позивача ОСОБА_3 адвокат Омелян І.В. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_4 в особі адвоката Конюшка Д.Б. надала відзив, у якому проти заявлених позовних вимог заперечує та просить відмовити у їх задоволенні в повному обсязі, зазначає, що позивачу передавалась та сума коштів, що вказана в Договір позики, що підтверджується підписом представника позивача на примірнику  Договору позики, заперечує введення позивача в оману при укладенні договору позики та свій умисел в цьому. 
В судове засідання відповідач ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомленим про дату та час судового засідання, не з`явився. Відзиву, заяв та клопотань від відповідача ОСОБА_5 не надходило. В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 , адвокат Сулига С.О. проти заявлених позовних вимог заперечував, просив залишити позов без задоволення, вказав, що позивач не виконав умови договору позики, у зв`язку з цим було звернуто стягнення на іпотечне майно. Вказав, що позивачем на надано жодних доказів введення позивача в оману, що позивач виконував договір позики і повернув деякі кошти. Представник вказав, що позивач мав можливість сплачувати позику як перерахуванням на банківський рахунок, так і внесенням коштів у депозит нотаріуса; зазначив, що позивача двічі повідомлялося про необхідність виконання боргового зобов`язання.
В судове засідання відповідачка ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленою про дату та час судового засідання, не з`явилась. ОСОБА_6 в особі адвоката Гринишина Є.В. надала відзив, у якому проти заявлених позовних вимог заперечує та просить відмовити у їх задоволенні в повному обсязі; зазначає, що представник ОСОБА_3 своїм підписом на договорі позики стверджує той факт, що отримала зазначену у ньому суму грошей; що позивач погодив саме такі умови договору, оскільки ним декілька разів сплачувались кошти на картковий рахунок ОСОБА_4 , що був вказаний у договорі, чим підтвердив факт отримання коштів саме у такій сумі та саме на таких умовах. Зазначає, що позивач не довів, що отримувачі коштів мають якесь відношення до відповідача чи до ОСОБА_4 , яка на той час була кредитором позивача, що долучені квитанції не містять цільового призначення; що 15.05.2024 року подарувала спірну квартиру своєму чоловіку ОСОБА_5 . Інших заяв та клопотань від ОСОБА_6 не надходило.
Треті особи ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заперечення, заяви та клопотання не надали, в судове засідання не з`явилися, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином.
Третя особа Тарасова Ю.П. заперечення не надала, надала заяви про розгляд справи у її відсутність у зв`язку з її великою завантаженістю.
Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 06.01.2023 року між ОСОБА_3 , в особі ОСОБА_9 , яка діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 05.01.2023 року, зареєстровано в реєстрі під №1, та ОСОБА_4 укладений договір позики, за умовами якого позикодавець ( ОСОБА_4 ) передав, а позичальник ( ОСОБА_3 ) прийняв у власність грошові кошти у сумі 836 160 грн., що складає 20 800 доларів США за комерційним курсом, що на день укладання договору складає 40,20 гривень за 1 долар США строком виконання до 06.01.2025 року (п.1).
Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П. та зареєстрований у реєстрі за № 3. 
Для забезпечення виконання зобов`язань позики між ОСОБА_3 , в особі ОСОБА_9 , яка діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 05.01.2023 року, зареєстровано в реєстрі під №1, та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, за яким іпотекодавець ОСОБА_3 передав в іпотеку іпотекодержателю ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .
Пунктом 2 Договору позики від 06.01.2023 року сторони погодили графік повернення позики - починаючи з лютого 2023 року щомісяця до шостого числа з повним розрахунком до 06.01.2025 року.
Цим самим пунктом 2 Договору позики передбачено, що за домовленістю Сторін грошові кошти по даному договору повинні передавитися позичальником щомісяця позикодавцю шляхом готівкового розрахунку або шляхом безготівкового переказу на картковий рахунок позикодавця N? НОМЕР_1 , що відкритий у АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» (монобанк).
З листа АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» від 17.10.2024 року № БТ/6303, отриманого на запит суду, слідує, що власником картки НОМЕР_1 дійсно є ОСОБА_4 , ІН НОМЕР_2 .
Суд вважає належно доведеним, що ОСОБА_3 особисто сплатив на картковий рахунок ОСОБА_4 НОМЕР_1 згідно з квитанцією № 2CHB-H1BB-AXCX-EPB9 від 06.02.2023 з призначенням платежу «Переказ особистих коштів» суму коштів в розмірі 13100,00 грн., згідно з квитанцією № 315Е-СКАМ-ТКТС-НСРМ з призначенням платежу «Переказ особистих коштів» суму коштів в розмірі 14200,00 грн. Представник ОСОБА_3 ОСОБА_9 , яка діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 05.01.2023 року, зареєстровано в реєстрі під №1, яка передбачає повноваження з проведення грошових розрахунків, згідно з квитанцією № BK61-M3AB-8001-EK31 від 10.04.2023 року з призначенням платежу «Переказ особистих коштів» сплатила на картковий рахунок ОСОБА_4 НОМЕР_1 суму коштів в розмірі 10000 грн.
З урахуванням наданих позивачем доказів та інформації, отриманої на запит суду від платіжних систем ТОВ «СВІФТ ГАРАНТ» та ТОВ «ФК «КОНТРАКТОВИИ? ДІМ», відсутності доказів відповідачів на спростування вказаної інформації, суд бере до уваги і вважає доведеним, що ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_9 , яка діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 05.01.2023 року, зареєстровано в реєстрі під №1, яка передбачає повноваження з проведення грошових розрахунків, використовуючи мобільний телефон з номером НОМЕР_3 , який їй належить, через платіжні термінали вніс на картковий рахунок ОСОБА_4 НОМЕР_1 згідно з квитанцією № 19483-1019006-86716 від 06.05.2023 суму коштів в розмірі 4500,00 грн., згідно з квитанцією № 19483-1019006-86832 від 06.05.2023 суму коштів в розмірі 500,00 грн., згідно з квитанцією № 19484-1019219-76629 від 07.05.2023 суму коштів в розмірі 1000,00 грн.
Суд встановив, що ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_9 , яка діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 05.01.2023 року, зареєстровано в реєстрі під №1, яка передбачає повноваження з проведення грошових розрахунків, використовуючи мобільний телефон з номером НОМЕР_4 , який їй належить, через платіжні термінали вніс на картковий рахунок ОСОБА_4 НОМЕР_1 згідно з квитанцією № 19484-1019219-76625 від 07.05.2023 суму коштів в розмірі 3000,00 грн., згідно з квитанцією № 19484-1019219-76737 від 07.05.2023 суму коштів в розмірі 1000,00 грн.
Позивач додав до позовної заяви копії квитанцій № 278842620646997 від 06.05.2023 на суму 1000,00 грн., № 281472201810059 від 30.06.2023 на суму 5000,00 грн., № 281472216532973 від 30.06.2023 на суму 5000,00 грн., № 281472234981896 від 30.06.2023 на суму 2200,00 грн. На запит суду ТОВ "СВІФТ-ГАРАНТ" надало лист від 16.10.2024 № 1560/СТ, у пунктах 5.3, 6.3 та 7.3 якого зазначило, що вказані платежі здійснені платником з номером телефону НОМЕР_3 . Таким чином суд вважає доведеним внесення цих коштів на картковий рахунок ОСОБА_4 НОМЕР_1 саме представником позивача - ОСОБА_9 .
Відповідно до ч. 4 ст.263 ЦПК України і ч. 3 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Верховний Суд наголошує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
З урахуванням наведеного суд вважає найбільш переконливим твердження позивача, що кошти на картковий рахунок ОСОБА_4 НОМЕР_1 згідно з зазначеними квитанціями № 278842620646997 від 06.05.2023 на суму 1000,00 грн., № 281472201810059 від 30.06.2023 на суму 5000,00 грн., № 281472216532973 від 30.06.2023 на суму 5000,00 грн., № 281472234981896 від 30.06.2023 на суму 2200,00 грн. внесені саме позивачем, а не будь-якою іншою особою.
Суд не погоджується з аргументами відповідачки ОСОБА_6 , викладеними у відзиві, що оскільки у долучених квитанціях відсутнє цільове призначення, то це не дає суду підстав дійти висновку, що погашалась саме заборгованість за договором позики від 06 січня 2023 року, з таких підстав. 
Сторонами не надано доказів на підтвердження наявності між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 будь-яких інших правовідносин, крім боргових, що виникли з договору позики та договору іпотеки від 06.01.2023 року. Також ОСОБА_4 не надала доказів того, що заперечувала проти отримання коштів від ОСОБА_3 без призначення платежу, або про те, що ОСОБА_4 повернула такі кошти, або про те, що зверталася до банківських установ чи платіжних систем щодо їх повернення платнику як помилково отриманих.
Разом з тим, відповідно до листів АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» від 17.10.2024 року № БТ/6303 та АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» N?КНО-07.8.6/8760БТ від 11.10.2024 року, отриманих на запит суду, власником карткових рахунків НОМЕР_5 та НОМЕР_6 є ОСОБА_12 , РНОКПП НОМЕР_7 , власником карткового рахунку НОМЕР_8 є ОСОБА_13 , РНОКПП НОМЕР_9 , які не є сторонами договору позики від 06.01.2023 року, тому судом не беруться до уваги оплати, здійснені на ці карткові рахунки.
Відповідно до частини 2 статті 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Суд бере до уваги відсутність доказів того, що відповідачі та треті особи яким-небудь чином повідомляли позивача про зміну кредитора, а отже виконання ним свого боргового зобов`язання первісному кредитору ОСОБА_4 вважається належним виконанням за договором позики від 06.01.2023 року.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
За своїми характеристиками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою.
Відповідно до положень статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
За правилами частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отримання грошових коштів позивачем підтверджується змістом договору позики від 06.01.2023 року. Дійсність підпису представника ОСОБА_3 не оспорює. Позивач прийняв до виконання договір позики від 06.01.2023 року і систематично здійснював за ним повернення позики. Вимоги про оспорювання вказаного правочину позивач пред`явив лише після звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Суд вважає договір позики від 06.01.2023 року належним та допустимим письмовим доказом факту передачі коштів відповідачем представнику позивача, що позивач не спростував. 
Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2021 року у справі № 431/6416/19, провадження № 61-18907св20, виснував, що обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. 
Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. 
Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
Суд дійшов висновку, що позивачем не доведений умисел в діях відповідача ОСОБА_4 щодо введення позивача в оману. Таким чином позовні вимоги про визнання недійсними договору позики від 06.01.2023 року та договору іпотеки від 06.01.2023 року задоволенню не підлягають.
Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Отже, положення Закону України «Про іпотеку» прямо вказують, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
У пункті 12 договору іпотеки від 06 січня 2023 року сторони визначили способи звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
Завершенням позасудового врегулювання спору є державна реєстрація права власності на предмет іпотеки, що виступає забезпеченням за основним зобов`язанням, за іпотекодержателем.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час проведення реєстрації права власності за іпотекодержателем) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.
Відповідно до п. 49 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 року у справі №520/13067/17, провадження №14-397цс19, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України „Про іпотеку" реалізація права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачене законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. 
Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки.
Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_6 03.05.2024 року звернулася до приватного нотаріуса Тарасової Ю.П. для реєстрації права власності на спірне майно за собою як іпотекодержателем.
В той же час, з матеріалів справи вбачається, що відповідачкою ОСОБА_6 не надано приватному нотаріусу Тарасовій Ю.П., яка виконувала функції державного реєстратора, всіх обов`язкових документів, передбачених пунктом 61 Порядку (у редакції, чинній на час проведення реєстрації права власності за іпотекодержателем) для державної реєстрації прав на підставі договору іпотеки, зокрема не надано доказів, які б підтверджували направлення письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання саме на адресу ОСОБА_3 .
Як зазначено в п.54 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 року у справі №757/13243/17, провадження №14-711цс19 належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватись засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 5.03.2009 року №270.
Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 8.12.2021 року в справі №205/1096/19, провадження №61-6207св21.
Суд приймає аргументи позивача, що згідно з поштовими накладними № 0100113563472 від 21.02.2024 року та № 0317912421132 від 25.03.2024 року ці поштові відправлення спрямовувалися на поштове відділення № 03164 , а не на адресу реєстрації місця проживання позивача ( АДРЕСА_2 ), яка зазначена у преамбулах договору позики та договору іпотеки від 06.01.2023 р. Крім того, відповідач не надав доказів, що зазначений у поштових накладних № 0100113563472 від 21.02.2024 року та № 0317912421132 від 25.03.2024 року номер телефону одержувача « НОМЕР_10 » є номером ОСОБА_3 , як боржника та іпотекодавця. Таким чином, оскільки позивач не міг з об`єктивних причин дізнатися про надходження йому повідомлення від іпотекодержателя, то такий спосіб повідомлення є недобросовісним і неналежним. 
Суд, з урахуванням викладеного вище щодо розміру погашеного боргового зобов`язання за договором позики, враховує, що Довідка іпотекодержателя про суму боргу за основним зобов`язанням та про вартість предмета іпотеки від 03.05.2023 року, яка була подана ним державному реєстратору, містить недостовірні відомості про дійсну суму боргу позивача перед іпотекодержателем (позикодавцем). Так у Довідці іпотекодержателя зазначено, що сума боргу складає 800 000 гривень, що складає 20 000 доларів США. В той же час, позика надана в сумі 836 160 грн., що за погодженням сторін складало 20 800 доларів США, погашена в сумі 62 300 грн. Отже зазначена сума боргу в розмірі 800 000 гривень не відповідає дійсності. 
На підтвердження відомостей про вартість предмета іпотеки на момент звернення стягнення на предмет іпотеки відповідач ОСОБА_6 подала Витяг із єдиної бази даних звітів про оцінку про реєстрацію звіту про оцінку майна № 11-20240427-0007714084 від 27.04.2024 р., складений ТОВ «ОЦІНКА МАЙНА УКРАЇНА". Позивач заперечує зазначену оцінку, вказує на її заниження.
Разом з тим, як зазначив Верховний Суд у пункті 53 постанови від 29 квітня 2020 року у справі №826/6706/18 (провадження №К/9901/59534/18), рецензування звіту з оцінки є єдиним законодавчо встановленим способом спростування результатів оцінки.
На цій підставі суд приймає Рецензію на звіт про оцінку майна N? 27-240427-001, яким є однокімнатна квартира, загальною площею 36,1 кв.м., житлова площа 17,4 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , дата оцінки - 27.04.2024 (дата оцінки в Єдиній базі - 27.04.2024), дата складання звіту та дата реєстрації в Єдиній базі - 27.04.2024 (пароль пошуку ГЗЕОХЛ645524)), що виконанна на замовлення позивача, як належний доказ зазначених позивачем порушень, допущених при проведенні оцінки спірної квартири.
Наслідком допущених порушень є значне заниження вартості квартири, що була предметом іпотеки, що відображено у Висновку експерта за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи № 135 від 15 січня 2025 року, що виконаний судовим експертом Стасюк Марією Юріївною.
На цих підставах суд вважає, що відповідачем ОСОБА_6 були допущені порушення процедури звернення стягнення на іпотечне майно, встановленої Законом України «Про іпотеку», зокрема статей 33 та 37.
У зв`язку з цим не було підстав для державної реєстрації за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, а також не було достатнього обсягу повноважень для наступного дарування цього предмета іпотеки ОСОБА_5 .
Звертаючись до суду з позовом у цій справі, ОСОБА_3 просив суд витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на його користь квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 41 Конституції України та частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. 
Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних).
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина 2 статті 328 ЦК України).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Частиною 1 статті 330 ЦК України визначено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).
Відповідач ОСОБА_5 набув право власності на спірну квартиру безоплатно на підставі договору дарування квартири від 15 травня 2024 року, посвідченого Тарасовою Ю.П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 832.
Надаючи оцінку балансу інтересів сторін, суд враховує те, що у ОСОБА_6 не виникло права власності на спірну квартиру (предмет іпотеки), вона не мала законних підстав відчужувати цю квартиру ОСОБА_5 ; вимоги закону до відчуження іпотечного майна та прав вимоги за договором позики й договором іпотеки були або мали бути відомими ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . 
З урахуванням встановлених у справі обставин суд вважає, що набуття відповідачем майна не відповідало вимогам статті 35 Закону України «Про іпотеку», наявна легітимна мета відповідного втручання у право власності відповідача на спірну квартиру і таке втручання у право мирного володіння майном є пропорційним відповідній меті.
Отже позов підлягає частковому задоволенню відповідно до наведених вище висновків суду.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог та за вжиття заходів по забезпеченню позову до його подання, всього в сумі 15745,60 грн.
На підставі вказаних в рішенні норм закону, керуючись ст.ст. 10-12, 77-81, 89, 263-265 ЦПК України, суд
ухвалив:
Позов  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договорів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити частково.
Витребувати з чужого незаконного володіння  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_11 ) та передати на користь  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,  (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_12 ) квартиру АДРЕСА_1 (загальна площа 36,10 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1167738480000), з одночасним припиненням права власності  ОСОБА_5  на цю квартиру.
В задоволенні решти вимог позову відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_11 ) на користь  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,  (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_12 ) 15745 грн. 60 коп. судового збору.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другійстатті 358 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_12 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ;

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_11 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Головуючий Сенько М.Ф.