П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/38136/25	
Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г.П.
Дата і місце ухвалення: 05.03.2026 року, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 березня 2026 року у справі №420/38136/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просила: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 21.03.2025 №155250033770 про відмову у переведенні її з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію державного службовця за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII, починаючи з 05.03.2025; 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити призначення та виплату їй пенсії державного службовця за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII у розмірі 60 відсотків заробітної плати, зазначеної у довідках Державної податкової служби України про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 11.03.2025 №108 та №109, починаючи з 05.03.2025.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 березня 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що чинне законодавство не передбачає правових підстав та механізму перерахунку пенсії державного службовця у зв`язку зі зміною (збільшенням) складових заробітної плати працюючих державних службовців. На думку апелянта, ані Закон України «Про державну службу» №889-VIII, ані Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV, а також стаття 37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ не містять норм, які б надавали право на такий перерахунок.
Апелянт вказує, що рішенням від 21.03.2025 №155250033770 позивачу правомірно відмовлено у переведенні на пенсію державного службовця, оскільки подані довідки про складові заробітної плати від 11.03.2025 №108 та №109 не створюють правових підстав для призначення чи перерахунку пенсії в заявленому розмірі, а сам порядок пенсійного забезпечення державних службовців після набрання чинності Законом №889-VIII зазнав істотних змін.
Крім того, апелянт посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 13.07.2018 у справі №227/479/17, від 19.03.2025 у справі №300/936/23 та від 25.07.2025 у справі №140/5363/24, відповідно до яких чинним законодавством не врегульовано механізм перерахунку пенсій державних службовців у зв`язку зі зміною розміру заробітної плати, а рішення Конституційного Суду України від 23.12.2022 №3-р/2022 саме по собі не створює безпосереднього права на такий перерахунок без відповідного законодавчого врегулювання.
Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував відсутність законодавчо визначеного механізму реалізації права на перерахунок пенсії державного службовця, неправильно застосував положення Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №622, та дійшов помилкового висновку щодо наявності у позивача права на переведення на пенсію державного службовця із врахуванням довідок про складові заробітної плати, виданих у березні 2025 року. 
У зв`язку з цим апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
05 березня 2025 року позивачка звернулася до органів Пенсійного фонду України із заявою про переведення з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону №1058-IV, на пенсію державного службовця за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-XII. До заяви були додані, зокрема, довідки Державної податкової служби України від 11.03.2025 №108 та №109 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця, а також довідки про інші складові заробітної плати за відповідні періоди роботи на державній службі. 
За результатами розгляду зазначеної заяви Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області прийнято рішення від 21.03.2025 №155250033770, яким ОСОБА_1 відмовлено у переведенні на пенсію державного службовця. Підставою для відмови зазначено те, що станом на березень 2025 року позивачка не перебувала на посаді державної служби та не проходила класифікацію посади відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.12.2023 №1409, а тому, на думку пенсійного органу, відсутні підстави для обчислення пенсії на підставі довідок про заробітну плату, виданих у березні 2025 року. 
Разом із тим, як встановлено судом першої інстанції, за записами трудової книжки та наданими документами стаж роботи позивачки на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, станом на 01 травня 2016 року становив 25 років 04 місяці 27 днів. Крім того, відповідно до довідки Державної податкової служби України про стаж державної служби, на дату звільнення зі служби загальний стаж державної служби позивачки становив понад 30 років. 
Судом також встановлено, що позивачка проходила службу в органах державної податкової служби на посадах, яким відповідно до законодавства присвоювалися спеціальні звання. Відповідно до положень Закону України «Про державну податкову службу в Україні», Податкового кодексу України та Порядку обчислення стажу державної служби, періоди такої служби зараховуються до стажу державної служби, який дає право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону №3723-XII. 
Вважаючи рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 21.03.2025 №155250033770 протиправним та таким, що порушує її право на пенсійне забезпечення як особи, яка має необхідний стаж державної служби та відповідає вимогам пунктів 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №889-VIII, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка станом на 01 травня 2016 року мала необхідний стаж державної служби, передбачений пунктами 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу» №889-VIII, а тому зберегла право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що періоди служби позивачки в органах державної податкової служби на посадах, яким присвоювалися спеціальні звання, підлягають зарахуванню до стажу державної служби, оскільки на час проходження такої служби відповідними нормативно-правовими актами було передбачено включення зазначених періодів до стажу державної служби.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що відсутність у позивачки станом на дату звернення працюючого статусу державного службовця, а також посилання відповідача на положення постанови Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2023 року №1409 щодо класифікації посад державної служби не впливають на наявність у неї права на переведення на пенсію державного службовця, оскільки визначальним у спірних правовідносинах є наявність необхідного стажу державної служби та дотримання умов, передбачених законодавством для призначення такого виду пенсії.
Також суд першої інстанції виходив із того, що довідки Державної податкової служби України від 11.03.2025 №108 та №109 видані уповноваженим органом у встановленому порядку та є належними документами для визначення складових заробітної плати при призначенні пенсії державного службовця відповідно до Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2016 року №622.
З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 21.03.2025 №155250033770 та наявність підстав для його скасування із покладенням на відповідача обов`язку перевести позивачку на пенсію державного службовця за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ з 05 березня 2025 року.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову з огляду на таке.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про пенсійне забезпечення» звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.
Правовідносини у сфері пенсійного забезпечення регулюються, зокрема, Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV, Законом України «Про державну службу» №889-VIII та Законом України «Про державну службу» №3723-XII.
Відповідно до статті 90 Закону України «Про державну службу» №889-VIII пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Разом із тим пунктами 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №889-VIII передбачено збереження права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України №3723-XII за особами, які на день набрання чинності Законом №889-VIII мали визначений законом стаж державної служби.
Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-XII право на пенсію державного службовця мають особи, які досягли встановленого законом віку, мають необхідний страховий стаж та стаж державної служби у визначеному законом розмірі.
Пунктом 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №889-VIII встановлено, що стаж державної служби за періоди роботи до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених законодавством, що діяло на той час.
Отже, для правильного вирішення даного спору визначальним є встановлення наявності у позивачки станом на 01 травня 2016 року необхідного стажу державної служби та права на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону України №3723-XII.
Як встановлено судом першої інстанції, стаж державної служби ОСОБА_1 станом на 01 травня 2016 року становив 25 років 04 місяці 27 днів, що значно перевищує мінімальний стаж, передбачений пунктами 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №889-VIII.
Матеріалами справи також підтверджується, що позивачка проходила службу в органах державної податкової служби на посадах, яким відповідно до законодавства присвоювалися спеціальні звання. Відповідно до законодавства, чинного на час проходження такої служби, зазначені періоди підлягають зарахуванню до стажу державної служби, що дає право на призначення пенсії державного службовця.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачка належить до осіб, за якими збережено право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону України №3723-XII.
Доводи апелянта щодо відсутності правових підстав для переведення позивачки на пенсію державного службовця є безпідставними, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи та наведеними вище нормами законодавства.
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта щодо неможливості врахування довідок Державної податкової служби України від 11.03.2025 №108 та №109, оскільки зазначені довідки видані уповноваженим органом у встановленому законодавством порядку та є належними документами для визначення складових заробітної плати при призначенні пенсії державного службовця відповідно до Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2016 року №622.
Посилання апелянта на відсутність законодавчо визначеного механізму перерахунку пенсій державних службовців, а також на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 13.07.2018 у справі №227/479/17, від 19.03.2025 у справі №300/936/23 та від 25.07.2025 у справі №140/5363/24, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені висновки сформульовані у справах щодо перерахунку раніше призначених пенсій державних службовців. Натомість у даній справі позивачка не зверталася з вимогою про перерахунок пенсії державного службовця, а реалізувала право на переведення з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону №1058-IV, на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ, тобто у справі наявні інші за змістом правовідносини.
При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу, що предметом спору у даній справі є не перерахунок раніше призначеної пенсії державного службовця у зв`язку зі зміною складових заробітної плати, а переведення позивачки з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону №1058-IV, на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону №3723-XII.
Отже, наведені апелянтом правові висновки Верховного Суду сформульовані в інших за змістом правовідносинах та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності у позивачки права на переведення на пенсію державного службовця.
Посилання апелянта на рішення Конституційного Суду України від 23.12.2022 №3-р/2022 колегія суддів також відхиляє як безпідставні. Зазначене рішення стосується питань конституційності окремих положень законодавства у сфері пенсійного забезпечення державних службовців та саме по собі не є визначальним для вирішення даного спору. 
Натомість предметом розгляду у цій справі є наявність у позивачки права на переведення з пенсії за віком на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України №3723-ХІІ та пунктів 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №889-VIII.
З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно встановив фактичні обставини та надав їм належну правову оцінку, а також правильно застосував норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм чинного законодавства та зводяться до переоцінки встановлених обставин справи, що не є підставою для скасування судового рішення.
Підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії справ незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 березня 2026 року у справі №420/38136/25 - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук