ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 травня 2026 року   Справа № 906/1540/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії: 
Головуючого судді Гудак А.В.
судді Бучинська Г.Б. 
судді Мельник О.В. 
секретар судового засідання Пацьола О.О. 
за участю представників сторін:
позивача: Корнієнко А.Г. адвокат 
відповідача: не з"явився 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “КАВЕНТО” на рішення Господарського суду Житомирської області від 16.02.2026 року у справі №906/1540/25 (суддя Вельмакіна Т.М., м. Житомир, повний текст складено 23.02.2026)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “КАВЕНТО”
до Фізичної особи - підприємця Чекмарьова Юрія Вячеславовича
про стягнення 981162,59 грн

Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Роял Інвест" звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом до Фізичної особи - підприємця Чекмарьова Юрія Вячеславовича про стягнення 981162,59 грн, з яких: 800000,00 грн безпідставно набутих коштів, 145203,83 грн інфляційних, 35958,76 грн 3% річних.
Рішенням Господарського суду Житомирської області від 16.02.2026 у справі №906/1540/25 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю “КАВЕНТО” про стягнення з Фізичної особи - підприємця Чекмарьова Юрія Вячеславовича 981162,59 грн, з яких: 800 000,00 грн безпідставно набутих коштів, 145203,83 грн інфляційних, 35958,76 грн 3% річних, відмовлено.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю “КАВЕНТО” звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 16.02.2026р. у справі № 906/1540/25 та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “КАВЕНТО” до Фізичної особи-підприємця Чекмарьова Юрія Вячеславовича задовольнити. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Чекмарьова Юрія Вячеславовича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “КАВЕНТО” 800 000 грн безпідставно набутих коштів, суму інфляційних втрат в розмірі 145 203,83 грн та 3% річних від простроченої суми в розмірі 35 958,76 грн. Поряд з цим, позивачем в апеляційній скарзі заявлено клопотання про витребування у Фізичної особи-підприємця Чекмарьова Юрія Вячеславовича оригінал письмового доказу – проєкту договору №0502/24 від 05.02.2024 року.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 25.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "КАВЕНТО" на рішення Господарського суду Житомирської області від 16.02.2026 року у справі №906/1540/25. Розгляд апеляційної скарги призначено на 20 квітня 2026 року.
15 квітня 2026 року від ФОП Чекмарьова Юрія Вячеславовича надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 16 лютого 2026 року у справі № 906/1540/25 без змін.
Представник позивача в судовому засіданні 20.04.2026 підтримав доводи апеляційної скарги та надав відповідні пояснення. Підтримав клопотання викладене в апеляційній скарзі про витребування у Фізичної особи-підприємця Чекмарьова Юрія Вячеславовича оригіналу письмового доказу проєкту договору №0502/24 від 05.02.2024 року.
В судове засідання 20.04.2026 Фізична особа-підприємець Чекмарьов Юрій В`ячеславович не з`явився, своїх представників не направив, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 20.04.2026 розгляд справи відкладено на 18 травня 2026 року. Витребувано у Фізичної особи-підприємця Чекмарьова Юрія В`ячеславовича оригінал письмового доказу проєкту договору №0502/24 від 05.02.2024 року.
Розпорядженням в.о. керівника апарату Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.05.2026 №01-05/280 у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді-члена колегії суддів Олексюк Г.Є. з метою недопущення порушення процесуальних строків та відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, Положення про автоматизовану систему документообігу суду, п. 8.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу Північно-західного апеляційного господарського суду, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №906/1540/25.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 04.05.2026 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Гудак А.В., суддя Бучинська Г.Б., суддя Мельник О.В.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 04.05.2026 прийнято апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “КАВЕНТО” на рішення Господарського суду Житомирської області від 16.02.2026 року у справі №906/1540/25, яка призначена до розгляду на 18 травня 2026 року о 12:00 год у новому складі суду: головуючий суддя Гудак А.В., суддя Бучинська Г.Б., суддя Мельник О.В.
13 травня 2026 року від ФОП Чекмарьова Юрія Вячеславовича надійшли пояснення, в яких відповідач зазначає, що відповідачем було підготовлено, підписано проєкт договору від 05.02.2024 р. за № 0502/24 на виконання означених робіт, в двох примірниках та нарочно було передано позивачеві для розгляду і належного оформлення. Відповідачем було зроблено копію останнього для ведення обліку, самоконтролю під час здійснення своєї господарської діяльності. Примірник відповідача означеного проєкту договору на виконання робіт, так і не був повернутий, надісланий останньому, а тому оригінали двох примірників й досі перебувають у самого позивача. Поряд з цим, зазначив, що у разі відсутності відповідача, його уповноваженого представника в судовому засіданні, зокрема 18 травня 2026 о 12:00 год, розглядати справу № 906/1540/25 за його відсутності.
Представник позивача в судовому засіданні 18.05.2026 просив скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 16.02.2026р. у справі № 906/1540/25 та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “КАВЕНТО” задовольнити.
Північно-західний апеляційний господарський суд, заслухавши представника позивача в судових засіданнях 20.04.2026 та 18.05.2026, розглянувши доводи апеляційної скарги та заперечення викладені у відзиві на апеляційну скаргу вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права
ВСТАНОВИВ:

1. Зміст рішення суду першої інстанції.
Суд першої інстанції встановив, що позивач перерахував відповідачу 800 000,00 грн двома платежами від 02.05.2024 та 31.05.2024 із зазначенням у призначенні платежу: “часткова оплата за виконання робіт згідно договору №0502/24 від 05.02.2024”. При цьому позивач стверджував про відсутність між сторонами договірних відносин та просив стягнути сплачені кошти як безпідставно набуті на підставі ст. 1212 ЦК України. Водночас відповідач зазначав, що ним було підготовлено та передано позивачу проєкт договору будівельного підряду, а здійснення позивачем платежів свідчило про акцепт пропозиції укласти договір та прийняття умов співпраці. Суд першої інстанції також врахував, що позивач протягом тривалого часу після перерахування коштів не вимагав їх повернення, а у претензії називав спірні кошти “невикористаними”, що на думку суду першої інстанції, також свідчило про наявність між сторонами договірних правовідносин. Крім того, суд звернув увагу на суперечливість позиції позивача, який одночасно заперечував існування договору, але здійснював платежі із зазначенням конкретного договору та надалі посилався на практику щодо повернення невикористаного авансу за договором.
За результатами оцінки доказів суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довів безпідставність отримання відповідачем спірних коштів та не надав належних і беззаперечних доказів відсутності між сторонами договірних відносин. Суд першої інстанції зазначив, що договірний характер правовідносин виключає можливість застосування положень ст. 1212 ЦК України про безпідставне збагачення, а поведінка позивача є суперечливою та недобросовісною з огляду на добровільне здійснення платежів із посиланням на договір. У зв`язку з цим суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову про стягнення безпідставно набутих коштів в розмірі 800 000,00 грн, а також похідних вимог про стягнення інфляційних втрат в сумі 145203,83 грн і 3% річних в сумі 35958,76 грн.

2.Узагальнені доводи апеляційної скарги та заперечення інших учасників справи
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що висновок суду першої інстанції про існування договірних відносин є необґрунтованим, оскільки відсутні належні та допустимі докази укладення договору у будь-якій формі. Поданий відповідачем проєкт договору підписаний лише однією стороною та не містить жодних відміток про його передачу позивачу, а також відсутні будь-які документи, які б підтверджували погодження істотних умов договору чи факт його укладення. Крім того, пояснення відповідача щодо передачі двох примірників договору суперечать наявності у нього самого такого примірника, що ставить під сумнів достовірність відповідного доказу.
Апелянт наголошує, що суд першої інстанції не витребував оригінал договору, незважаючи на заперечення щодо достовірності його копії, чим порушив вимоги процесуального закону щодо оцінки доказів. Водночас відповідач не надав жодних доказів фактичного виконання робіт, зокрема актів приймання виконаних робіт чи іншої первинної документації, що свідчить про відсутність правових підстав для утримання отриманих коштів.
Окремо апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно застосував правову позицію Верховного Суду щодо неможливості повернення коштів у разі їх добровільної сплати за відсутності зобов`язання. На думку скаржника, наведена правова позиція є нерелевантною до спірних правовідносин, оскільки у даному випадку кошти сплачувалися недовільно, а в межах переговорів щодо укладення договору, який фактично не був укладений, що виключає висновок про суперечливу поведінку позивача.
Апелянт вважає, що у справі наявні всі ознаки безпідставного набуття майна, передбачені статтею 1212 Цивільного кодексу України, оскільки відповідач отримав кошти за відсутності правової підстави та не довів існування будь-якого зобов`язання чи факту виконання робіт. У зв`язку з цим скаржник просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Заперечуючи доводи позивача відповідач у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що позивач добровільно перерахував йому 800 000,00 грн двома платежами від 02.05.2024 та 31.05.2024 із призначенням платежу “часткова оплата за виконання робіт згідно договору №0502/24 від 05.02.2024”. На думку відповідача, такі дії свідчать про наявність між сторонами договірних відносин та підтверджують прийняття позивачем пропозиції укласти договір відповідно до ч.2 ст.642 ЦК України. Відповідач зазначає, що ним був підготовлений та підписаний проект договору у двох примірниках, які були передані позивачу для оформлення, однак позивач свій примірник не повернув, натомість здійснив оплату за виконання робіт.
У відзиві відповідач також наголошує, що позивач суперечливо обґрунтовує свої вимоги, оскільки одночасно стверджує про відсутність договірних відносин та здійснює платежі із зазначенням конкретного договору, а також у претензії від 12.03.2025 вимагає повернення саме невикористаних коштів, що на думку відповідача, підтверджує існування договірних правовідносин між сторонами. Крім того, відповідач звертає увагу на те, що позивач тривалий час не вживав заходів щодо повернення коштів та звернувся із відповідною вимогою лише через десять місяців після їх перерахування.
Поряд з цим, відповідач підтримує висновки суду першої інстанції про те, що у спірних правовідносинах відсутні підстави для застосування ст.1212 ЦК України, оскільки між сторонами існували договірні відносини, а спірні кошти були отримані в межах виконання домовленостей щодо проведення будівельних робіт. Також відповідач посилається на практику Верховного Суду щодо неможливості повернення коштів як безпідставно набутих у випадку існування договірного характеру правовідносин та у випадку суперечливої поведінки особи, яка добровільно здійснила оплату.
Крім цього, відповідач зазначає, що доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, однак не містять переконливих підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. На думку відповідача, суд першої інстанції правильно застосував ч.2 ст.642 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку про правомірність набуття відповідачем спірних коштів у межах договірних відносин.

3. Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Правові норми, застосовані апеляційним судом до спірних правовідносин та правова позиція апеляційного суду стосовно обставин справи і доводів апеляційної скарги.
Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема договори та інші правочини.
Звертаючись до суду з позовом у даній справі, Товариство з обмеженою відповідальністю “Будівельна компанія “Кавента”” зазначає, що Фізичною особою — підприємцем Чекмарьовим Юрієм Вячеславовичем отримано 800 000,00 грн без належних правових підстав, у зв`язку з чим вони підлягають поверненню на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини 1 та 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом.
Зі змісту статті 1212 Цивільного кодексу України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.
Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення.
Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Результат аналізу статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав).
Отже, для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.
З матеріалів справи вбачається, що у травні 2024 року ТОВ “Будівельна компанія “Роял Інвест” здійснило перерахування коштів з розрахункового рахунку НОМЕР_1 на розрахунковий рахунок UA 443348510000000026008154888 фізичної особи-підприємця Чекмарьова Юрія Вячеславовича з призначенням платежу: “часткова оплата за виконання робіт згідно Договору № 0502/24 від 05.02.2024р.”, на загальну суму 800 000,00 грн, зокрема: згідно платіжної інструкції №415 від 02.05.2024 на суму 400 000,00 грн; згідно платіжної інструкції №427 від 31.05.2024 на суму 400 000,00 грн (а.с. 10-11).
Позивач зазначає, що вказані грошові кошти в розмірі 800 000,00 грн сплачені на рахунок відповідача, оскільки між сторонами проводились перемовини щодо виконання обсягу ремонтних робіт на визначеному об`єкті (капітальний ремонт фасаду та покрівлі будівель №9/10 (військове містечко №11) за адресою: вул. Пироговська, 2, м.Одеса), у зв`язку з чим сторони мали намір скласти та підписати відповідний договір (№0502/24 від 05.02.2024). Проект договору (оферта) мав бути складений відповідачем та надісланий на погодження та підписання позивачу. 
Однак позивач зазначає, що відповідний договір між сторонами не укладено. 
Відповідно до частини сьомої статті 179 ГК України (тут і далі - в чинній редакції станом на 05.02.2024) господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Згідно приписів частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною 2 ст.184 ГК України встановлено, укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися у спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього Кодексу. 
Згідно статті 181 ГК України господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до приписів частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною 1 статті 205 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Статтею 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (частини 1 та 2 статті 207 Цивільного кодексу України).
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 208 Цивільного кодексу України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.
Частинами 1, 2 статті 640 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 642 Цивільного кодексу України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
При цьому, колегія суддів відзначає, що в статті 2, 13 Господарського процесуального кодексу України закріплений принцип змагальності господарського судочинства, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 29.12.2025 керуючись ч.4 ст.74 ГПК України витребувано у сторін договір або проєкт договору №0502/24 від 05.02.2024; зареєстровані податкові накладні щодо проведених позивачем 02.05.2024 та 31.05.2024 платежів відповідачу на суму 800 000,00 грн; всю наявну переписку сторін щодо спірних відносин, зокрема щодо укладення договору №0502/24 від 05.02.2024 (а.с 37). 
20 січня 2026 року представником позивача до суду першої інстанції подано заяву, в якій повідомлено, що договір №0502/24 від 05.02.2024 між позивачем та відповідачем не було укладено. Податкові накладні, у зв`язку з тим, що ФОП Чекмарьов Ю.В. станом на здійснення платежів був платником єдиного податку ІІІ групи за ставкою 5% та як платник ПДВ не був зареєстрований, не складалися. Крім того, зазначив, що будь-яке письмове листування між сторонами відсутнє, переговори щодо укладення договору підряду на виконання ремонтних робіт на визначеному об`єкті з капітального ремонту фасаду та покрівлі будівель здійснювалось засобами телефонного зв`язку (а.с.40-41). 
Відповідач заперечуючи, доводи позивача про відсутність між сторонами договірних зобов`язань та безпідставність отримання відповідачем коштів у розмірі 800 000,00 грн, у клопотанні, який надійшов до суду першої інстанції 21.01.2026 зазначив, що виконував роботи по влаштуванню фасаду на об`єкті: "Капітальний ремонт фасаду та покрівлі будівель №9/10 (військове містечко № НОМЕР_2 ) за адресою: вул. Пироговська, 2, м. Одеса, Одеська область та надав до суду першої інстанції електронну копію підписаного з його сторони примірника договору №0502/24 від 05.02.2024 (а.с.53-56) та пояснив, що інший примірник цього договору був переданий нарочно позивачу для розгляду і належного оформлення, однак позивач не повернув відповідачу договір, натомість здійснив двома платежами часткову оплату за виконання робіт згідно вказаного договору на суму 800 000,00 грн, чим засвідчив бажання укласти договір та прийняття пропозиції відповідача.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем на виконання вимог ухвали суду першої інстанції від 29.12.2025 подано електронну копію підписаного в односторонньому випадку зі сторони відповідача примірник проєкту договору №0502/24 від 05.02.2024.
Колегія суддів відзначає, що позивачем в апеляційній скарзі заявлено клопотання про витребування у Фізичної особи-підприємця Чекмарьова Юрія Вячеславовича оригіналу письмового доказу проєкту договору №0502/24 від 05.02.2024 року.
Частиною 6 ст.91 ГПК України встановлено, що якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. 
Абзацом 2 ч.6 ст.91 ГПК України встановлено, що якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. 
Тлумачення статті 91 ГПК України свідчить, що наведеною нормою визначено загальні вимоги щодо письмових доказів у справі та врегульовано, що якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Такий наслідок неподання для огляду оригіналу письмового доказу є імперативним, а отже, для підтвердження відповідності копії оригіналу документа сторона спору зобов`язана надати суду для огляду оригінал письмового документа або зазначити про наявність в іншої особи оригіналу цього письмового документа (висновок щодо інтерпретації статті 91 ГПК України, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі №906/1336/19).
Ухвалою апеляційного суду від 20.04.2026 керуючись приписами ч.4 ст.74, ч.6 ст.91 ГПК України задоволено клопотання позивача та витребувано у Фізичної особи-підприємця Чекмарьова Юрія В`ячеславовича оригінал письмового доказу проєкту договору №0502/24 від 05.02.2024 року.
13 травня 2026 року від ФОП Чекмарьова Ю.В. надійшли до суду апеляційної інстанції пояснення, в яких зазначив, що відповідачем було підготовлено, підписано проєкт договору від 05.02.2024 р. за №0502/24 в двох примірниках та нарочно передано позивачеві для розгляду і належного оформлення. Відповідачем зроблено копію останнього для ведення обліку, самоконтролю під час здійснення своєї господарської діяльності. Примірник відповідача проєкту договору на виконання робіт так і не був повернутий, надісланий останньому, а тому оригінали двох примірників й досі перебувають у самого позивача. 
Таким чином, відповідачем не надано суду апеляційної інстанції оригінал письмового доказу проєкту договору №0502/24 від 05.02.2024 року.
Поряд з цим, судова колегія звертає увагу на необхідність детальної перевірки господарським судом підстав виникнення грошових вимог позивача до відповідача, зокрема, шляхом ретельного дослідження наданих на їх підтвердження доказів (первинних документів, договорів тощо). При цьому застосування щодо позивача підвищеного стандарту доказування включає необхідність як подання достатніх доказів наявності та розміру заборгованості, так і відповідності таких доказів встановленим Господарським процесуальним кодексом України вимогам щодо належності, допустимості, достовірності та вірогідності тощо. Тобто за наявності мотивованих заперечень позивача господарський суд мав не лише констатувати факт подання відповідачем копії проєкту договору №0502/24 від 05.02.2024 року, але й перевірити його процесуальну якість, спосіб одержання, внутрішню узгодженість із іншими матеріалами справи, здатність у сукупності з ними достовірно підтвердити існування договірних відносин.
У постанові Верховного Суду від 30.03.2023 у справі №905/2307/21 (905/496/22) наведено висновок, відповідно до якого тлумачення статті 91 ГПК України свідчить, що наведеною нормою визначено загальні вимоги щодо письмових доказів у справі та врегульовано, що якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Такий наслідок неподання для огляду оригіналу письмового доказу є імперативним, а отже, для підтвердження відповідності копії оригіналу документа сторона спору зобов`язана надати суду для огляду оригінал письмового документа або зазначити про наявність в іншої особи оригіналу цього письмового документа (висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі №906/1336/19, постанові Верховного Суду від 03.08.2023 у справі №910/17281/21). Судам під час оцінки письмових доказів у справі належить врахувати, що у разі сумнівів в учасника справи чи суду у відповідності поданих одним із учасників справи копій (електронних копій) письмових доказів оригіналу, суд може витребувати у відповідної особи оригінали цих доказів, неподання яких зумовлює наслідком неврахування їх судом як доказів у справі.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується із доводами скаржника про те, що наявна в матеріалах справи копія проєкту договору №0502/24 від 05.02.2024 року не може братися до уваги господарським судом без пред`явлення його оригіналу, оскільки, суд встановлює наявність/відсутність грошового зобов`язання, оцінюючи реальність таких вимог на підставі всієї сукупності доказів. Вказаний висновок узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 06.05.2026 у справі №902/122/25.
Разом з тим, колегія суддів відзначає, що наявний в матеріалах справи примірник проєкту договору №0502/24 від 05.02.2024 не містить жодних відміток, які б підтверджували факт його отримання позивачем, зокрема штампу вхідної кореспонденції підприємства, дати отримання документа, зазначення посади, прізвища та ініціалів особи, яка його прийняла, а також її підпису. Крім того, до матеріалів справи не подано належних доказів передачі позивачу проєкту договору, зокрема актів приймання-передачі, розписок, описів вкладення до рекомендованих поштових відправлень чи інших документів, які б підтверджували факт направлення або вручення позивачу проєкту договору №0502/24 від 05.02.2024.
Отже, наявні у матеріалах справи докази не підтверджують факту належного направлення чи вручення позивачу проєкту договору №0502/24 від 05.02.2024. Відсутність на примірнику проєкту договору будь-яких відміток про його отримання позивачем, зокрема штампу вхідної кореспонденції, дати отримання, даних уповноваженої особи та її підпису, а також ненадання доказів його передачі чи направлення поштовим зв`язком, свідчить про недоведеність обставин ознайомлення позивача зі змістом вказаного проєкту договору. За таких обставин доводи відповідача про передачу позивачу проєкту договору №0502/24 від 05.02.2024 не підтверджені належними і допустимими доказами.
Крім того, посилання відповідача на приписи частини 2 статті 642 ЦК України також не є достатнім та безумовним підтвердженням укладення договору. Для застосування наведеної норми необхідним є встановлення факту отримання стороною належної та визначеної пропозиції укласти договір із погодженими істотними умовами, а також вчинення іншою стороною дій саме на виконання такої погодженої пропозиції. Проте, доказів отримання позивачем пропозиції укласти договір №0502/24 від 05.02.2024, як і сам примірник вказаного договору для підпису, відповідачем суду не надано та матеріали справи не містять, а тому сам факт здійснення платежів із посиланням у призначенні платежу на договір №0502/24 від 05.02.2024 не може автоматично свідчити про укладення договору саме у редакції, наданій відповідачем. 
Разом з цим, колегія суддів відзначає, що призначення платежу у платіжних інструкціях №415 від 02.05.2024, №427 від 31.05.2024 саме по собі не є доказом існування належним чином укладеного договору, оскільки лише відображає односторонньо зазначену платником інформацію при здійсненні банківської операції та не підтверджує факту досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов правочину. Так само відповідачем не надано належних доказів оформлення та підписання обома сторонами актів приймання-передачі виконаних робіт, які відповідно до умов договору мали підтверджувати факт виконання та прийняття робіт.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність доводів відповідача щодо укладення між сторонами договору №0502/24 від 05.02.2024 у спрощений спосіб шляхом вчинення конклюдентних дій. Такий висновок обумовлений відсутністю оригіналу вказаного договору, наявністю заперечень позивача щодо факту його укладення та існування, а також обґрунтованими сумнівами суду апеляційної інстанції стосовно достовірності, остаточно погодженої редакції та самого факту існування оригіналу поданої до матеріалів справи копії проєкту договору №0502/24 від 05.02.2024. За таких обставин наявна у матеріалах справи односторонньо підписана відповідачем копія проєкту договору №0502/24 від 05.02.2024 не може бути визнана належним доказом існування між сторонами договірних правовідносин, а відтак в силу приписів ч.6 ст. 91 ГПК України не береться судом до уваги при вирішенні даного спору. 
Відтак, 800 000,00 грн отриманих відповідачем коштів згідно платіжної інструкції №415 від 02.05.2024 на суму 400 000,00 грн та платіжної інструкції №427 від 31.05.2024 на суму 400 000,00 грн, перебувають у відповідача без достатньої правової підстави.
Таким чином, колегія суддів зауважує, що зокрема відсутність між сторонами договірних відносин може свідчити про наявність між ними зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, що врегульовано Главою 83 Цивільного кодексу України.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, а суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
При цьому відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.
Висновки суду першої інстанції про суперечливість та недобросовісність поведінки позивача, а також про неможливість повернення спірних коштів на підставі статті 1212 ЦК України є передчасними, необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права та неповному з`ясуванні фактичних обставин справи.
Правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 17.04.2024 у справі №127/12240/22 не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки фактичні обставини зазначеної справи не є релевантними обставинам даної справи №906/1540/25. Для застосування висновку про суперечливу поведінку особи необхідним є встановлення того, що особа достеменно усвідомлювала відсутність будь-якого обов`язку щодо сплати коштів та діючи вільно й безпомилково, свідомо допустила настання для себе несприятливих наслідків. Натомість у даному випадку сам факт здійснення платежів із зазначенням призначення платежу “часткова оплата за виконання робіт згідно договору №0502/24 від 05.02.2024” свідчить не про усвідомлення позивачем відсутності правової підстави для платежу, а навпаки - про наявність у нього очікування щодо можливого виникнення між сторонами договірних правовідносин у майбутньому або виконання відповідачем відповідних робіт.
Колегія суддів звертає увагу, що сам по собі факт перерахування коштів із посиланням на проєкт договору не підтверджує факту укладення договору у розумінні статей 638, 639, 640, 641, 642 ЦК України, оскільки для виникнення договірних правовідносин необхідним є досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов договору у належній формі. При цьому судом апеляційної інстанції вже встановлено відсутність належних та допустимих доказів отримання позивачем проєкту договору, відсутність оригіналу договору, а також існування обґрунтованих сумнівів щодо достовірності та остаточно погодженої редакції наданої відповідачем копії проєкту договору. За таких обставин самі лише платіжні інструкції не можуть вважатися належним доказом існування між сторонами договірних зобов`язань.
Помилковим є і висновок суду першої інстанції про те, що повторне здійснення платежу нібито свідчить про усвідомлення позивачем відсутності зобов`язань та його недобросовісність. Навпаки, здійснення кількох платежів може свідчити про перебування сторін на стадії погодження умов співпраці, очікування виконання робіт або намір сторін у майбутньому належним чином оформити договірні відносини. Відсутність у подальшому укладеного договору та невиконання робіт не змінює правової природи спірних коштів як таких, що були набуті відповідачем без достатньої правової підстави.
12 березня 2025 року позивачем надіслано ФОП Чекмарьову Ю.В. претензійний лист за №12/03/25 від 12.03.2025 про повернення перерахованих йому коштів в розмірі 800 000,00 грн у зв`язку з відсутністю договірних відносин між сторонами (а.с.12). Вказаний лист отриманий відповідачем 19.03.2025, проте відповідачем залишено без реагування.
12 березня 2025 року позивачем надіслано ФОП Чекмарьову Ю.В. досудову претензію про повернення безпідставно набутих коштів в розмірі 800 000,00 грн, яка отримана відповідачем 19.03.2025 (а.с.13), проте кошти відповідачем не повернуто.
Також безпідставним є посилання суду першої інстанції на тривалий строк звернення позивача з вимогою про повернення коштів. Сам по собі факт звернення з претензією через певний час після перерахування коштів не свідчить про добросовісність чи недобросовісність сторін та не впливає на наявність або відсутність правової підстави для набуття майна, зокрема перерахованих коштів. Закон не ставить можливість застосування статті 1212 ЦК України у залежність від оперативності звернення особи з вимогою про повернення безпідставно набутого майна, за умови дотримання строків позовної давності.
Колегія суддів відзначає, що не може бути підставою для відмови у позові й використання позивачем у претензії формулювання “невикористані кошти”. Зміст претензії у цілому свідчить про те, що позивач послідовно заперечував факт укладення договору, виконання робіт та підписання будь-яких актів приймання-передачі робіт. Використання окремого формулювання саме по собі не підтверджує існування між сторонами договірних правовідносин та не спростовує доводів про безпідставність набуття коштів.
Крім того, відповідачем не надано належних та допустимих доказів фактичного виконання будь-яких робіт саме на замовлення позивача, їх обсягу, вартості, строків виконання та прийняття результатів таких робіт позивачем. У матеріалах справи відсутні акти приймання виконаних робіт, довідки про їх вартість, первинна бухгалтерська документація або інші докази, які б підтверджували виникнення у позивача обов`язку здійснити оплату. Самі лише твердження відповідача про виконання робіт та надання копії непідписаного позивачем проєкту договору не є достатніми доказами існування господарського зобов`язання.
Отже, за відсутності належним чином укладеного договору та доказів фактичного виконання відповідачем робіт на користь позивача, отримані відповідачем кошти у сумі 800 000,00 грн є безпідставно набутими у розумінні статті 1212 ЦК України та підлягають поверненню позивачу.
Посилання відповідача на наявність у провадженні Господарського суду Одеської області справи №916/958/26 за позовом Департаменту капітального будівництва та дорожнього господарства Одеська обласна державна адміністрація до ТОВ “КАВЕНТО” про стягнення заборгованості у розмірі 9 812 286,00 грн колегія суддів вважає безпідставними враховуючи наступне.
Так, предметом розгляду у даній справі є наявність або відсутність правових підстав для набуття відповідачем грошових коштів у сумі 800 000,00 грн перерахованих позивачем, а також встановлення факту існування чи відсутності між сторонами належним чином оформлених договірних правовідносин. Натомість справа №916/958/26 стосується правовідносин, іншого предмета спору, інших підстав позову, зокрема неналежного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю “Кавенто” умов укладеного договору № 72 на закупівлю підрядних робіт від 17.11.2023 р. в частині строків надання послуг та виникла між іншими учасниками господарських відносин.
Отже, існування у відповідача договірних чи фінансових взаємовідносин із третіми особами, у тому числі з Департаментом капітального будівництва та дорожнього господарства Одеської обласної державної адміністрації, не підтверджує факту укладення договору між сторонами у даній справі, не свідчить про виконання відповідачем будь-яких робіт саме на користь позивача та не створює правової підстави для утримання відповідачем спірних коштів.
Крім того, колегія суддів відзначає, що відповідачем не доведено, яким саме чином обставини, що досліджуються у справі №916/958/26, впливають на встановлення обставин у даній справі, зокрема щодо факту погодження сторонами істотних умов договору, виконання робіт, їх прийняття позивачем чи виникнення у позивача обов`язку зі сплати коштів. Отже, наведені відповідачем обставини не спростовують доводів позивача про безпідставність набуття відповідачем грошових коштів у сумі 800 000,00 грн та не можуть бути належним доказом існування між сторонами договірних правовідносин за договором №0502/24 від 05.02.2024.
Таким чином, з огляду на те, що вимога позивача про повернення безпідставно набутого відповідачем майна у вигляді грошових коштів у розмірі 800 000,00 грн була залишена відповідачем без задоволення, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача вказаних коштів, перерахованих згідно з платіжною інструкцією №415 від 02.05.2024 на суму 400 000,00 грн та платіжною інструкцією №427 від 31.05.2024 на суму 400 000,00 грн, які на час звернення позивача до суду, за встановлених судом обставин, перебувають у відповідача без достатньої правової підстави, а відтак позовні вимоги про стягнення 800 000, 00 грн безпідставно набутих коштів підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення 145 203,83 грн інфляційних втрат, 35 958,76 грн 3% річних, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховний Суд №910/12604/18 від 01.10.2019).
Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.
У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.
Відтак, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання щодо повернення безпідставно отриманих коштів в розмірі 800 000,00 грн, перерахованих згідно з платіжною інструкцією №415 від 02.05.2024 на суму 400 000,00 грн та платіжною інструкцією №427 від 31.05.2024 на суму 400 000,00 грн, позивачем також нараховано та заявлено до стягнення інфляційні втрати у розмірі 145 203,83 грн та 3 % річних у розмірі 35 958,76 грн; на суму 400 000,00 грн сплачену платіжною інструкцією №415 від 02.05.2024 за період з 02.05.2024 по 14.11.2025 та на суму 400 000,00 грн сплачену платіжною інструкцією №427 від 31.05.2024 за період з 31.05.2024 по 14.11.2025.
При цьому, судом апеляційної інстанції враховано, що у постанові від 07.02.2024 у справі №910/3831/22 Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного у постанові Касаційного цивільного суду від 02.02.2021 у справі №330/2142/16-ц та постановах Касаційного господарського суду від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 17.08.2021 у справі №913/371/20 та від 27.03.2019 у справі №905/1313/18, щодо моменту виникнення прострочення виконання зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна на підставі статті 1212 ЦК України, визначивши, що зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала.
З цього моменту виникає передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.02.2024 у справі №910/3831/22 виснувала: 
“ 62. Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. 
63. З огляду на це Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій у цій справі №910/3831/22 про те, що за встановлених обставин безпідставного набуття відповідачем грошових коштів 25 лютого 2019 року початком періоду прострочення має бути 26 лютого 2019 року, закінченням - 06 травня 2021 року, оскільки грошові кошти повернуто відповідачем лише 07 травня 2021 року.
64. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
65. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц (провадження №14-241цс19) та №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18 (провадження №12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19).
66. Отже, передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.
67. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що суди попередніх інстанцій правильно визначили період прострочення та вирахували суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та річних, які підлягають стягненню з відповідача.”.
Таким чином, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.02.2024 у справі №910/3831/22, а саме за встановлених обставин безпідставного набуття відповідачем грошових коштів на суму 400 000,00 грн згідно платіжної інструкції №415 від 02.05.2024 початком періоду прострочення має бути 03.05.2024, а за отримання 400 000,00 грн згідно платіжної інструкції №427 від 31.05.2024 початком періоду прострочення має бути 01.06.2024.
Так, колегією суддів враховуючи вищевикладене, встановлено наступне:
За період 03.05.2024 - 14.11.2025: розрахунок здійснюється за формулою: ІІС = ( ІІ1 : 100) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ), ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ….. ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. IIc = (100.60000000 : 100) (102.20000000 : 100) (100.00000000 : 100) (100.60000000 : 100) (101.50000000 : 100) (101.80000000 : 100) (101.90000000 : 100) (101.40000000 : 100) (101.20000000 : 100) (100.80000000 : 100) (101.50000000 : 100) (100.70000000 : 100) (101.30000000 : 100) (100.80000000 : 100) (99.80000000 : 100) (99.80000000 : 100) (100.30000000 : 100) (100.90000000 : 100) = 1.18503870. 
Таким чином, інфляційне збільшення за період 03.05.2024 - 14.11.2025 становить 400000.00 x 1.18503870 - 400000.00 = 74 015.48 грн.
За період 01.06.2024 - 14.11.2025: розрахунок здійснюється за формулою: ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ), ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ….. ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. IIc = (102.20000000 : 100) (100.00000000 : 100) (100.60000000 : 100) (101.50000000 : 100) (101.80000000 : 100) (101.90000000 : 100) (101.40000000 : 100) (101.20000000 : 100) (100.80000000 : 100) (101.50000000 : 100) (100.70000000 : 100) (101.30000000 : 100) (100.80000000 : 100) (99.80000000 : 100) (99.80000000 : 100) (100.30000000 : 100) (100.90000000 : 100) = 1.17797087
За період 01.06.2024 - 14.11.2025 інфляційне збільшення становить 400000.00 x 1.17797087 - 400000.00 = 71 188.35 грн. Всього розмір інфляційних втрат становить 74 015,48 грн + 71 188,35 грн = 145 203.83 грн.
Отже, враховуючи вищевикладений розрахунок інфляційних втрат (74 015.48 грн + 71 188.35 грн = 145 203.83 грн), колегія суддів цілком погоджується з заявленим позивачем розміром інфляційних втрат 145 203,83 грн.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат з урахуванням періодів з 03.05.2024 – 14.11.2025 та з 01.06.2024 – 14.11.2025 підлягає задоволенню у заявленому позивачем розмірі 145 203,83 грн.
Поряд з цим, здійснивши розрахунок трьох процентів річних з урахуванням періодів з 03.05.2024 – 14.11.2025 та з 01.06.2024 – 14.11.2025, колегія суддів дійшла наступного висновку:
За період 03.05.2024 - 14.11.2025: розрахунок здійснюється за формулою: розрахунок здійснюється за формулою: Сума = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. з 03.05.2024 по 31.12.2024 - 400000.00 x 3 x 243 : 366 : 100 = 7,967.21 грн; з 01.01.2025 по 14.11.2025 - 400000.00 x 3 x 318 : 365 : 100 = 10,454.79 грн. 
За період 01.06.2024 - 14.11.2025: розрахунок здійснюється за формулою: розрахунок здійснюється за формулою: Сума = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. з 01.06.2024 по 31.12.2024 - 400000.00 x 3 x 214 : 366 : 100 = 7,016.39 грн; з 01.01.2025 по 14.11.2025 - 400000.00 x 3 x 318 : 365 : 100 = 10,454.79 грн
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних з урахуванням періодів з 03.05.2024 – 14.11.2025 та з 01.06.2024 – 14.11.2025 підлягає задоволенню в розмірі 35 893.20 грн. У задоволенні позову в частині стягнення 3% річних в розмірі 65.56 грн, слід відмовити.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04) зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема судів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
З огляду на вищевикладене, дослідивши докази наявні в матеріалах справи та враховуючи встановлені обставини, судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови повністю у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “КАВЕНТО”, вважає, що доводи позивача, викладені у позовній заяві та апеляційній скарзі, знайшли часткове підтвердження під час перегляду судом апеляційної інстанції оскаржуваного рішення, тому апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “КАВЕНТО” підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід скасувати з ухваленням нового рішення, яким позов задовольнити частково. 

4. Висновки за результатами апеляційного розгляду.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
Згідно частини першої статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “КАВЕНТО” на рішення Господарського суду Житомирської області від 16.02.2026 року у справі №906/1540/25 слід задовольнити частково, а рішення Господарського суду Житомирської області від 16.02.2026 року у справі №906/1540/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Чекмарьова Юрія Вячеславовича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Кавенто” - 800 000 грн безпідставно набутих коштів, 145 203,83 грн інфляційних втрат та 35 893.20 грн. 3% річних. У задоволенні позову в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця Чекмарьова Юрія Вячеславовича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Кавенто” - 65.56 грн 3% річних, відмовити.
Разом з цим, 11 773,16 грн витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та 17 659,74 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги з урахуванням приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача. 
Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “КАВЕНТО” на рішення Господарського суду Житомирської області від 16.02.2026 року у справі №906/1540/25 задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 16.02.2026 року у справі №906/1540/25 скасувати та ухвалити нове рішення:
"1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Чекмарьова Юрія Вячеславовича (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КАВЕНТО” (код ЄДРПОУ 43338237, вул. Яроша Отакара, будинок 18А, м. Харків, Харківська обл., 61045, Україна) - 800 000 грн безпідставно набутих коштів, 145 203,83 грн інфляційних втрат та 35 893.20 грн. 3% річних, 11 773,16 грн витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.
У задоволенні позову в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця Чекмарьова Юрія Вячеславовича (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КАВЕНТО” (код ЄДРПОУ 43338237, вул. Яроша Отакара, будинок 18А, м.Харків, Харківська обл., 61045, Україна) - 65,56 грн 3% річних, відмовити».
3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Чекмарьова Юрія Вячеславовича (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КАВЕНТО” (код ЄДРПОУ 43338237, вул. Яроша Отакара, будинок 18А, м. Харків, Харківська обл., 61045, Україна) - 17 659,74 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги. 
4. Доручити видачу судових наказів Господарському суду Житомирської області.
5. Справу №906/1540/25 повернути Господарському суду Житомирської області.
6. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту в порядку, передбаченому главою 2 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "20" травня 2026 р.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя   Бучинська Г.Б. 

Суддя   Мельник О.В.