Провадження № 2/537/210/2026
Справа № 537/6636/25
РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.05.2026 року       м. Кременчук
Крюківський районний суд м. Кременчука у складі:
головуючої судді – Мурашової Н.В., 
за участі секретаря – Дейнека В.А.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача адвоката Кінаш Т.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у приміщенні суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявили самостійних вимог, Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, Державного нотаріуса Першої Кременчуцької нотаріальної контори Власенко Наталії Володимирівни, Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про встановлення факту, що має юридичне значення, та про визнання права власності в порядку спадкування за законом, 
у с т а н о в и в:
Короткий зміст позову.
25.10.2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявили самостійних вимог щодо предмету спору, Кременчуцької міської райди Кременчуцького району Полтавської області, Державного нотаріуса Першої Кременчуцької нотаріальної контори Власенко Н.В., Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просив: 1) установити факт смерті сестри позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 на тимчасово окупованій території України у м. Сімферополь Автономної Республіки Крим, 2) визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - є братом та сестрою, відповідно сином та донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 
ОСОБА_3 одружилася з ОСОБА_2 та з 03.08.1990 року була зареєстрована й постійно проживала у чоловіка за адресою: АДРЕСА_2 .
Станом на 2017 рік ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належав їм на праві спільної часткової власності, кожному по 1/2 частці, а підставі свідоцтв про право на спадщину за законом серії ААК №183886, №183887 від 24.06.1997 року.
ОСОБА_5 за життя склала заповіт, посвідчений 28.01.2008 року державним нотаріусом Другої Кременчуцької державної нотаріальної контори Сороколат І.М., в якому на випадок своєї смерті зробила розпорядження, а саме заповіла ОСОБА_3 належну їй частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_5 померла мати ОСОБА_6 , що підтверджено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Кременчуцьким міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Полтавській області, актовий запис №955.
Після смерті матері ОСОБА_5 з ІНФОРМАЦІЯ_5 відкрилася спадщина, зокрема на належну їй за життя 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
03.05.2017 року ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги за законом, подав державному нотаріусу Другої Кременчуцької державної нотаріальної контори Сороколат І.М. заяву про прийняття спадщини матері ОСОБА_5 , що відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Державним нотаріусом Другої Кременчуцької державної нотаріальної контори Сороколат І.М. заведена спадкова справа №113/2017 на спадщину ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 . Заяви про прийняття спадщини подали: син ОСОБА_1 як спадкоємець першої черги за законом та інвалід ІІІ групи з 2009 року, що має права на обов`язкову частку у спадщині, а також донька ОСОБА_3 як спадкоємець за заповітом.
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не отримали у нотаріуса свідоцтв про право на спадщину матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла на тимчасово окупованій території України у м. Сімферополь АРК.
19.04.2021 року ОСОБА_1 подав державному нотаріусу Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори Власенко Н.В. заяву про прийняття спадщини сестри ОСОБА_3 , що відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_5 , за якою була заведена спадкова справа №129/2021.
10.06.2021 року до спадкової справи №129/2021 після померлої ОСОБА_3 нотаріус долучив заяву про прийняття спадщини, яка надійшла поштовим зв`язком від імені чоловіка померлої ОСОБА_2 . Проте вказана заява ОСОБА_2 не була посвідчена нотаріусом. Разом з тим ОСОБА_2 не звертався особисто до державного нотаріуса Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори Власенко Н.В. із заявою про прийняття спадщини померлої ОСОБА_3 у встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини. 
Також син померлої ОСОБА_3 – ОСОБА_7 не подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини в установленому законом порядку, що підтверджено матеріалами спадкової справи №129/2021.
24.11.2021 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом на обов`язкову частку у спадщині матері ОСОБА_5 . Але постановою у спадковій справі №113/2017 державний нотаріус Другої Кременчуцької державної нотаріальної контори Сороколат І.М. відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на обов`язкову частку у спадщині за відсутності оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно (цей документ перебував у ОСОБА_3 як спадкоємиці за заповітом. 
Тому 23.12.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Крюківського районного суду м. Кременчуга з позовом про визнання за ним права власності в порядку спадкування на обов`язкову частку у спадщини, що залишилася після померлої матері ОСОБА_5 . 
Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 30.05.2022 року у справі №537/6556/21, яке набрало законної сили 12.07.2022 року, за ОСОБА_1 визнано право власності в порядку спадкування на обов`язкову частку у спадщині, що належала померлій ОСОБА_5 , яка в цілому складалася з 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину померлої ОСОБА_3 , як єдиний спадкоємець за законом, що в установленому порядку прийняв її спадщину.
Проте державний нотаріус Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори Власенко Н.В. постановою від 15.10.2024 року №2051/02-31 відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_3 з підстав неможливості установити коло її спадкоємців. 
Оскільки нотаріус відмовив у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про права на спадщину за законом після померлої ОСОБА_3 , незважаючи на те, що він єдиний її спадкоємець за законом, який прийняв спадщину в установленому законом порядку, то він звернувся до суду за захистом своїх майнових прав.
ОСОБА_3 після одруження 14.01.1989 року та до дня смерті постійно проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . 
Проте м. Сімферопіль є тимчасово окупованою територією України з 19.02.2014 року. 
ОСОБА_1 дізнався про смерть сестри ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 від її сина ОСОБА_7 , який зателефонував та повідомив таку звістку. 
ОСОБА_1 отримав копію свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , виданого 14.12.2020 року окупаційними органами влади РФ, тому цей документ не визнається в Україні, й на його підставі не може бути проведена реєстрація смерті особи. У Державному реєстрі актів цивільного стану громадян відсутній запис про смерть ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 на тимчасово окупованій території в м. Сімферополь Автономної республіки Крим.
Тому ОСОБА_1 просив суд установити факт смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 на тимчасово окупованій території України у м. Сімферополі Автономної республіки Крим, що має для нього юридичне значення, а саме для визнання права власності в порядку спадкування за законом.
За таких обставин, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів. 

Рух справи.
Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 16.10.2025 року прийняли до розгляду та відкрили провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , за правилами загального позовного провадження. Призначили підготовче засідання.
Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 21.01.2026 року за клопотанням представника позивача витребували у Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори копії спадкової справи №113/217 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 та копію спадкової справи №129/2021 року після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 . 
Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 25.02.2026 року закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду по суті.

Позиції учасників справи в судовому засіданні.
Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Кінаш Т.В. в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити з підстав, наведених у позові. ОСОБА_1 повідомив додатково, що його сестра ОСОБА_3 двічі одружувалася зі своїм чоловіком ОСОБА_2 , а саме вперше 14.01.1989 року, вдруге – 23.06.1990 року. Після одруження ОСОБА_3 проживала у батьківщині чоловіка за адресою: АДРЕСА_2 . Подружжя ОСОБА_8 мали спільного сина ОСОБА_7 . Жила ОСОБА_2 з чоловіком ОСОБА_2 не добре, але ОСОБА_1 достовірно не відомо, чи розірвали вони шлюб, чи проживали вони разом. В останнє ОСОБА_1 бачив свою сестру на похоронах матері у квітні 2017 року, коли вона приїжджала у м. Кременчук разом зі своїм чоловіком. На той час ОСОБА_3 вже хворіла, не могла самостійно вільно пересуватися, тому їй допомагав чоловік, якій скрізь її супроводжував. Тоді у ОСОБА_1 з сестрою ОСОБА_3 склалися негативні стосунки, оскільки між ними виник спір про спадкове майно матері. Тому після похорон матері вони майже не спілкувалися, про подальше життя сестри ОСОБА_3 йому нічого не було відомо. Але 12.12.2020 року ОСОБА_1 зателефонував племінник ОСОБА_7 , який повідомив про смерть своєї матері ОСОБА_3 . Але ОСОБА_1 не поїхав у м. Сімферополь на похорон до сестри ОСОБА_3 .
Відповідач ОСОБА_2 не з`явився в судове засідання. Оскільки останнім відомим зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_2 зазначено тимчасове окуповане м. Сімферополь в АРК, тому він повідомлявся про місце і час розгляду справи шляхом опублікування оголошення про розгляд справи на офіційному сайті суду. 
Представник третьої особи, яка не заявила самостійних вимог, Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, ОСОБА_9 не з`явилася в судове засідання, хоча належним чином повідомлялася про місце і час розгляду справи. Подала заяву про розгляд справи без її участі, просила ухвалити рішення з дотриманням вимог законодавства.
Третя особа, яка не заявила самостійних вимог, державний нотаріус Першої Кременчуцької нотаріальної контори Власенко Н.В. не з`явилася в судове засідання хоча належним чином повідомлялася про місце і час розгляду справи. Подала заяву про розгляд справи без її участі.
Третя особа, яка не заявила самостійних вимог, Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, не направила в судове засідання свого представника хоча належним чином повідомлялася про місце і час розгляду справи.

Обставини, установлені судом. Мотиви ухваленого рішення.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
З урахуванням цього правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19).
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20).
У справі спір виник щодо захисту прав позивача ОСОБА_1 , який вважав, що нотаріус протиправно відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті його сестри ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 на тимчасово окупованій території України у м. Сімферополь АРК., незважаючи на те, що він є єдиним спадкоємцем за законом (друга черга), який в установленому законом порядку прийняв спадщину. А також позивач просив у позовних вимогах установити факт смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 на тимчасово окупованій території України у АРК в м. Сімферополь, що має для нього юридичне значення, - оформлення права власності на спадщину померлої.
Згідно з частиною першою статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Відповідно до ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна – місцезнаходження основної частини рухомого майна.
У ч.3 ст.1221 ЦК України встановлено, якщо спадкодавець мав останнє місце проживання на території іноземної держави, місце відкриття спадщини визначається відповідно до Закону України "Про міжнародне приватне право".
За ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу).
Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
У ст.1258 ЦК України визначена черговість спадкування за законом. 1. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. 2. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
У ст.1259 ЦК України установлено порядок зміни черговості одержання права на спадкування. 1. Черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Цей договір не може порушити прав спадкоємця, який не бере у ньому участі, а також спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині. 2. Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
У ст. 1261 ЦК України визначено першу чергу спадкоємців за законом. Так, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
У ст. 1262 ЦК України визначено другу чергу спадкоємців за законом. Так, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.
Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Частиною п`ятою статті 1268 ЦК Українипередбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
У ст. 1269 ЦК України визначено порядок  подання заяви про прийняття спадщини. 1. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 2. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. ... 5. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.
У ст. 1270 ЦК України установлені строки для прийняття спадщини. 1. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. 2. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.
Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним в порядку спадкування за законом, право власності на спадщину ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 на тимчасово окупованій території України у м. Сімферополь АРК, що складається з 1/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи це тим, що він як брат є її спадкоємцем за законом другої черги, а крім того є єдиним спадкоємцем, хто прийняв спадщину в установленому законом порядку. 
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що дійсно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є братом та сестрою, а відповідно сином і донькою ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , що підтверджено свідоцтвом про народження ОСОБА_1 ІV НОМЕР_2 , виданим 22.09.1964 року Кременчуцьким міським ЗАГС актовий запис 1618; повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження ОСОБА_11 №00030417713 від 19.04.2021 року, яка змінила прізвище з ОСОБА_11 на ОСОБА_3 у шлюбі з ОСОБА_12 , що підтверджено повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00030417907 від 19.04.2021 року, свідоцтвом про шлюб від 23.06.1990 року, серії НОМЕР_3 , виданим відділом ЗАГС м. Сімферополя Кримської області, актовий запис № 226
В обґрунтування смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 на тимчасово окупованій території України у м. Сімферополь Автономної Республіки Крим подано копію свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого 14 грудня 2020 року окупаційної владою РФ, так званим «Відділом реєстрації смерті міста Сімферополь Департаменту записів актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим».
Згідно з повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про відсутність актового запису цивільного стану №00030417987 від 19.94.2021 року, у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян відсутня інформація про смерть ОСОБА_3 . 
Згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженим Наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28 лютого 2025 року № 376, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 11 березня 2025 року за № 380/43786, Автономна Республіка Крим є тимчасово окупованою Російською Федерацією територія України з 20.02.2014 року.
Наведені приписи Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначають, що документи, видані на тимчасово окупованій території України незаконними органами та їх посадовими чи службовими особами, є недійсними і не створюють правових наслідків, за винятком документів, що підтверджують, зокрема факт смерті особи.
Водночас Закон України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та Правила №52/5 не містять спеціальної норми права щодо порядку державної реєстрації смерті на тимчасово окупованій території України відповідними органами державної реєстрації актів цивільного стану без рішення суду про встановлення такого факту, що унеможливлює встановлення факту смерті та здійснення державної реєстрації смерті в позасудовому порядку.
У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави-члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
Зазначений висновок враховував також ЄСПЛ у справах «Лоізіду проти Туречини» (Loizidou v. Turkey, рішення від 18 грудня 1996 року), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, рішення від 10 травня 2001 року), «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, рішення від 23 лютого 2016 року).
Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті особи, з метою захисту прав громадян України, не легітимізує таку владу та не надає автоматичної дійсності таким актам. Такі дії зумовлені тим, що держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави.
При наданні оцінки, зокрема, свідоцтву про смерть та довідці медичного характеру як доказам потрібно враховувати, що хоча такі документи не є юридично дійсними, але вони можуть підтверджувати, що певна установа, яка не діє відповідно до українського законодавства, але de facto існує на тимчасово окупованій території зафіксувала факт смерті особи.
У справі Cyprus v. Turkey (§§ 91-94) ЄСПЛ постановив, що «зобов`язання не брати до уваги акти фактичних утворень не є абсолютним. Життя на відповідній території продовжується для його мешканців. Це життя має бути терпимим, і права мешканців повинні захищатися фактичними органами влади, у тому числі судами; і в інтересах мешканців, акти цих органів не можуть просто ігноруватися третіми державами і міжнародними організаціями, зокрема, судами, у тому числі цим Судом. Інший підхід був би рівнозначним позбавленню мешканців території їхніх прав кожного разу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх мінімальних прав».
За таких обставин, суд може оцінити як допустимий доказ подану копію свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , громадянки України, на підтвердження факту її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 на тимчасово окупованій території України у м. Сімферополь АРК.
Після ОСОБА_3 залишилося спадкове майно, а саме прийняте нею у спадщину за заповітом від матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 , а саме 3/8 частини житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено документами спадкової справи 113/2017 щодо майна ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 , заведеної 03.05.2017 року державним нотаріусом Другої кременчуцької державної нотаріальної контори Сороколат І.М., а саме: 1) посвідченою нотаріально заявою ОСОБА_3 про прийняття спадщини ОСОБА_5 за заповітом, 2) свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченим 04.06.1997 року державним нотаріусом Другої Кременчуцької нотаріальної контори Литвиненко Л.І., за яким в порядку спадкування за законом ОСОБА_5 належить 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 ; 3) заповітом ОСОБА_5 , посвідченим 08.01.2008 року державним нотаріусом Другої Кременчуцької державної нотаріальної контори Сороколат І.М., яким ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробила розпорядження, а саме заповіла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належне їй майно – житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 ; 4) довідкою КП «Кременчуцьке МБТІ Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 10.11.2021 року №61/5605, що станом на 28.12.2012 року житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , належав ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , кожному по 1/2 частині; 5) заява про прийняття за законом спадщини ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_1 , як спадкоємцем, що має право на обов`язкову частку у спадщині.
При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки.
Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Статтею 1297 ЦК встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину.
Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК).
19 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Першої кременчуцької державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є його сестрою. 
19 квітня 2021 року Першою кременчуцькою державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа №129/2021 на спадкове майно ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , що вбачається з Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 19.04.2021 року №64411540.
27 травня 2021 року ОСОБА_2 надіслав поштовим зв`язком приватному нотаріусу Крименчуцького міського нотаріального округу Дудкіній С.Г. заяву про прийняття спадщини за померлою ІНФОРМАЦІЯ_6 дружиною ОСОБА_3 . Заява не посвідчена нотаріально, але приєднана до матеріалів спадкової справи.
Державни йнотаріус Першої кременчуцької нотаріальної контори Власенко Н.В. листом №1020/02-14 від 10.06.2020 року повідомила ОСОБА_2 , що подана ним заява про прийняття спадщини дружини ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 приєднана до матеріалів спадкової справи. Також відповідно до п.3.5. «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженому наказом Міністерства юстиції від 22.02.2012 року за №296/5 повідомила про необхідність подання заяви належним чином (на нотаріальному бланку, справжність підпису на якій має бути нотаріально посвідчена), або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини у строк для її прийняття, визначений ст.1270 ЦК України – 6 місяців, який починається від часу відкриття спадщини.
03 вересня 2021 року до Першої кременчуцької державної нотаріальної контори звернулася ОСОБА_13 , яка діє на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 , із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за померлою ІНФОРМАЦІЯ_6 сестрою ОСОБА_3 .
23 вересня 2021 року державний нотаріус Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори Власенко Наталія Володимирівна постановою відмовила ОСОБА_13 , яка діє на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 , у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом за померлою ІНФОРМАЦІЯ_6 сестрою ОСОБА_3 , яка мотивована тим, що ОСОБА_1 є спадоємцем другої черги, а саме чоловік ОСОБА_12 є спадкоємцем першої черги.
Зі змісту позову вбачається, що ОСОБА_3 була одружена з ОСОБА_12 , й вони разом проживали за адресою: АДРЕСА_2 .
Такі обставини про перебування у шлюбі ОСОБА_3 з ОСОБА_12 з 23.06.1990 року по час смерті (відкриття спадщини) дружини ІНФОРМАЦІЯ_2 та їх спільне проживання за адресою: АДРЕСА_2 , - зазначені у позові ОСОБА_1 , а також підтверджені наступними доказами: 1) свідоцтвом про шлюб від 23.06.1990 року серії НОМЕР_5 , виданим відділом ЗАГС м. Сімферополя Кримської області, актовий запис № 226, 2) Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №0030417907 від 19.04.2021 року, в якому відсутні відомості про розірванню другого шлюбу подружжя ОСОБА_8 , зарестрованого 23.06.1990 року; 3) копією паспорта громадянина України ОСОБА_2 НОМЕР_6 , виданого 14.10.1997 року Центральним РВ Сімферопольського МУ ГУ МВС України в Криму із зазначенням названого місця реєстрації, 4) копією паспорту громадянки України ОСОБА_3 НОМЕР_7 , виданим 14.10.1997 року Центральним РВ Сімферопольського МУ ГУ МВС України в Криму із зазначенням названого місця реєстрації, 5) показаннями допитаної в судовому засіданні свідка ОСОБА_14 , яка повідомила, що була подругою ОСОБА_3 , знала її з 1980 року, знала про її одруження з ОСОБА_2 та народження у шлюбі сина. Після одруження ОСОБА_3 проживала з чоловіком ОСОБА_2 у м. Сімферопіль АРК в будинку його батьків. Спочатку жили зі свекрухою (матір`ю чоловіка), бабою чоловіка, а потім після їх смерті жили самі ОСОБА_15 , її чоловік та син. Вона часто спілкувалася по телефону з ОСОБА_3 , була у неї в гостях у м. Сімферополь. З 2014 року не відвідувала Крим. Бачила в останнє ОСОБА_3 на похоронах її матері у 2017 році, коли вона приїхала з чоловіком ОСОБА_2 . На той час ОСОБА_3 вже хворіла, не могла вільно пересуватися, тому її чоловік допомагав їй рухатися, був завжди поряд. Про смерть ОСОБА_3 дізналася від її сина, якій їй зателефонував 12.12.2020 року з цим повідомленням. 6) показаннями допитаної судом свідка ОСОБА_16 , яка повідомила, що знайома з ОСОБА_3 ще зі школи. Знає, що ОСОБА_3 була одружена з ОСОБА_2 , мали спільного сина. Після одруження ОСОБА_3 переїхала жити до чоловіка ОСОБА_2 у м. Сімферополь. Вони спілкувалися по телефону, а також коли ОСОБА_3 приїжджала до матері. В останнє бачила ОСОБА_3 на похоронах її матері, коли вона приїжджала з чоловіком. На той час ОСОБА_3 вже ходила, не могла вільно самостійно пересуватися. По телефону ОСОБА_3 повідомляла їй, що конфліктує з чоловіком, оскільки він приділяє їй недостатньо уваги, не так як вона бажала. В останній розмові ОСОБА_3 повідомила, що чоловік прийшов хворий, а її організм теж слабкий від хвороб, тому у неї будуть проблеми. Про смерть ОСОБА_3 вона дізналася по телефону від її сина ІНФОРМАЦІЯ_2 . На її похорони вона не поїхала, бо тоді був COVID та Крим вже був окупований. 
Отже, зі змісту позову та поданих позивачем доказів вбачається, що відповідно до положень ч.3 ст.1268, ст.1258, ст.1261 ЦК України, ОСОБА_2 , як спадкоємець першої черги за законом вважається таким, що прийняв спадщину своєї дружини ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 на тимчасово окупованій території України у м. Сімферополь Автономної Республіки Крим, оскільки постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявив про відмову від неї. Матеріали справи не містять інформації про прийняття спадщини сином ОСОБА_7 на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України, чи спростування такого факту.
Доводи ОСОБА_1 та його представника, наведені у позові та в судовому засіданні, про те, що спадкодавець ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , мала останнє місце проживання на території іноземної держави, тому місце відкриття спадщини та порядок її прийняття визначається відповідно до Закону України "Про міжнародне приватне право" – не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки спадкодавець ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Сімферополь Автономної Республіки Крим, що відповідно до ст.134 Конституції України є невід`ємною складовою частиною України.
Доводи ОСОБА_1 в судовому засіданні про те, що його сестра ОСОБА_3 розірвала другий шлюб з чоловіком ОСОБА_2 , не проживала з ним на момент його смерті – суд оцінює як обраний ним спосіб захисту своїх інтересів, що ґрунтуються лише на його припущенням, не підтверджені належними та допустимими доказами, навпаки спростовуються дослідженими судом доказами, а також змістом позову, коли він сам визначив саме ОСОБА_2 відповідачем, як чоловіка та спадкоємця першої черги, що не подав в установленому законом порядку нотаріусу заяву про прийняття спадщини у строк 6 місяців з часу відкриття спадщини. Слід також зазначити, що такі доводи позивача ОСОБА_1 спростовуються поданим ним же копією свідоцтва про шлюб від 23.06.1990 року серії НОМЕР_5 , виданим відділом ЗАГС м. Сімферополя Кримської області, актовий запис № 226, справжність якої посвідчена самим позивачем, а також у 2021 році нотаріусом Темрюкского нотаріального округу Краснодарського краю РФ Беліковою С.М., Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №0030417907 від 19.04.2021 року, в якому відсутні відомості про розірванню другого шлюбу подружжя ОСОБА_8 , зарестрованого 23.06.1990 року. Надаючи оцінку таким пояснення ОСОБА_1 в судовому засіданні, суд враховує, що ОСОБА_1 властиво повідомляти неправдиву інформацію для досягнення своїх інтересів, зокрема, звертаючись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини матері ОСОБА_5 , а в подальшому про прийняття спадщини сестри ОСОБА_17 , він повідомляв нотаріусу у своїх заявах, що є єдиним їх спадкоємцем.
Доводи ОСОБА_1 про те, що він є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину померлої ОСОБА_3 , оскільки її спадкоємці першої черги чоловік ОСОБА_2 та син не звернулися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини в установлений законом 6-місячний строк з часу відкриття спадщини – є помилковими, суперечать положенням ч.3 ст.1268 ЦК України, де визначено, що спадкоємець, який проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо не відмовився від неї в порядку визначеному ст.1270 ЦК України, тобто шляхом подання нотаріусу відповідної заяви про відмову від спадщини у визначений законом строк для прийняття спадщини. А також враховуючи, що ОСОБА_1 є спадкоємцем другої черги померлої ОСОБА_3 , й положенням ст.1258 ЦК України про черговість спадкування за законом, де зазначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, а кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.
Враховуючи наведене, суд не вбачає підстав для визнання за ОСОБА_1 права на спадщину за законом, як спадкоємцем другої черги ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 на тимчасово окупованій території м. Сімферополь АРК.

Щодо позовної вимоги про встановлення факту смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 на тимчасово окупованій території у м. Сімферополь АРК.
У справах позовного провадження факт смерті спадкодавця на тимчасово окупованій території, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПКУкраїни).
В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують належний захист прав у спірних правовідносинах, а є лише підставою для вирішення спору між спадкоємцями щодо прийняття ними спадщини, визначення їх часток у спадковому майні.
Зазначений висновок суду першої інстанції узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц, у постанові Верховного Суду від 27.10.2025 року у справі № 369/5090/23.
Зважаючи на те, що у цій справі у задоволенні позову про визнання права власності на спадкове майно відмовлено у зв`язку з тим, що позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем другої черги, який прийняв спадщину померлої ОСОБА_3 , але відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України ОСОБА_2 , як спадкоємець першої черги вважається таким, що прийняв спадщину, суд виходив із того, що у межах розгляду цієї справи суд не встановлює факт смерті спадкодавця ОСОБА_3 12.12.2020 року на тимчасово окупованій території у м. Сімферополь АРК як окрему позовну вимогу.
За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, та про визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом.

Щодо розподілу судових витрат. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, 1 Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Керуючись ст.ст. 5, 10, 13, 19, 76, 77, 81, 141, 258-259, 263-265, 268, 272, 273, 352, 354 ЦПК України, суд
у х в а л и в :
Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявили самостійних вимог, Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, Державного нотаріуса Першої Кременчуцької нотаріальної контори Власенко Наталії Володимирівни, Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про встановлення факту, що має юридичне значення, та про визнання права власності в порядку спадкування за законом. 
Інформація про сторони:
позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_8 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_9 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 . 
Третя особа: Кременчуцька міська рада Кременчуцького району Полтавської області, яка уповноважена представляти інтереси Кременчуцької територіальної громади, ЄДРПОУ 24388300, адреса: м. Кременчук, площа Перемоги, 2.
Третя особа: Державний нотаріус Першої Кременчуцької нотаріальної контори Власенко Н.В., адреса діяльності: м. Кременчук, вул. Перемоги, буд. 9/1.
Третя особа: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ЄДРПОУ 40445128, місцезнаходження: м. Кременчук, вул. Університетська, буд.5.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складений 22.05.2026 року.
Суддя      Мурашова Н.В.