н\п 2/490/603/2026 Справа № 490/6339/25

Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
Іменем України
18 червня 2026 року місто Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді Гуденко О.А., за участі секретаря судового засідання Романовій К.Т., за участі: позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача Гончарової У.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства “Кредобанк” про визнання договору недійсним ,-
ВСТАНОВИВ:
В серпні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору недійсним, в якому просить суд визнати недійсним договір №21Ф-2016 від 28 грудня 2016 року укладений між ОСОБА_1 та ПАТ “Кредобанк”; застосувати наслідки недійсності правочину, а саме, з врахуванням того, що позивачем у цій справі отримано від відповідача 1 240 000 грн, а загалом сплачено відповідачу 1 034 887,25 грн. - стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ “Кредобанк” 205 111 грн. 75 коп.
В обґрунтування позову посилається на те, що ОСОБА_1 маючи на меті погашення наявної у нього грошової заборгованості перед третіми особами ( не фінансовими установами) звернувся до ПАТ “Кредобанк”,правонаступником якого є АТ “Кредобанк” з пропозицією отримання споживчого кредиту.
28 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та АТ “Кредобанк” укладений кредитний договір №Ф-2016, за яким АТ “Кредобанк надав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 240 000 грн на строк до 27 квітня 2035 року (пункт 2.1. договору). В свою чергу ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання по поверненню кредиту та здійсненню плати за користування кредитом у розмірі визначеному цим Договором протягом строку кредитування. Кредитні кошти ОСОБА_1 отримав саме на поточні потреби під заставу нерухомості та за умови отримання кредитних коштів в повному обсязі.
Для забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитинм договором від 29.12.2016 року між ПАТ “Кредобанк” та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки зареєстрований у реєстрі за №1339 відповідно до якого ОСОБА_1 передано в іпотеку житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,100 га. 
28 грудня 2016 року між ПАТ “Кредобанк” та ОСОБА_3 укладено договір поруки в забезпечення виконання за Кредитним договором №21Ф-2016 від 28 грудня 2016 року.
Незважаючи на вищевказану позицію ОСОБА_1 в п.п.2.2.1 п.2.1 договору вказано, що кредит видається на наступні цілі: придбання нерухомості - ВР іпотека/купівля нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Вказані правовідносини між позивачем та відповідачем, що зафіксовані ними в кредитному договорі №21Ф-2016 від 28.12.2016 року виявились спірними та як наслідок призвели до спору, який в тому числі вирішувався до цього часу і в судовому порядку.
Зокрема в червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсними пункти 2.2.1, 2.3, 2.6, 3.13, 5.3 та 6.1, 9.7 кредитного договору від 28 грудня 2016 року N? 21Ф-2016, а саме: в частині визначення цільового призначення кредиту - придбання нерухомого майна; зобов?язання придбати нерухоме майно за умовами спірного договору; подання інформації про придбання нерухомого майна та про проведення реєстраційних дій з цим майном; збільшення процентної ставки за невиконання позичальником умов договору щодо придбання нерухомого майна та інформування банку про проведення реєстраційних дій за результатами такого придбання; скасувати збільшення процентної ставки за кредитом через ненадання інформації про придбання нерухомого майна та про його державну реєстрацію; визнати незаконними вимоги відповідача щодо сплати збільшеної процентної ставки з 01 січня 2020 року та зобов?язати здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором через безпідставне отримання коштів.
ОСОБА_1 вважав, що під час укладання кредитного договору з ПАТ “Кредобанк” мав місце факт укладення договору споживчого кредиту під впливом обману з боку банка.
Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 16.04.2021 року у справі №490/3225/20, яке набрало законної сили в задоволенні позову відмовлено повністю.
В жовтні 2020 року до суду звернувся АТ “Кредобанк” про стягнення заборгованості за кредитним договором №21Ф-2016 від 28.12.2016 року, зазначивши як підставу для звернення до суду та задоволення позову на його користь, неналежне виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором.
Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 25.04.2023 року у справі №372/1171/20, яке набрало законної сили, позов задоволено повністю, стягнуто солідарно з боржників - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором №21Ф-2016 від 28.12.2016 року, у розмірі 1 198 772 грн, 88 коп.
Позивач зазначає, що під час вирішення спору, який виник внаслідок укладення та виконання кредитного договору №21Ф-2016 від 28.12.2016 року поза увагою сторін та відповідно судів, які розглядали цивільні справи №490/3225/20 та №472/1171/20, залишились обставини спірних правовідносин, які мають істотне значення для ї справедливого та законного вирішення. Це сталося внаслідок недостатнього використання сторонами своїх цивільних процесуальних прав та помилкового розуміння обставини спірних правовідносин, зокрема змісту кредитного договору №21Ф-2016 від 28.12.2016 року.
Відповідно до п.2.6. Договору кредит видається Позичальнику в безготівковій формі, шляхом перерахування коштів з позичкового рахунку Позичальника на поточний рахунок вказаний Позичальником, в порядку та строки встановлені додатком N?1 до цього Договору (за додатком N?1 до 05.01.2017 року). Кредит видається на умовах:
надання Позичальником підтвердження про внесення за рахунок власних коштів не менше 35% вартості об?єкта кредитування (нерухомості), згідно Договору (звертає увагу суд на те, що реквізити договору в кредитному договорі відсутні) або укладенням із Банком договору застави іншого, крім придбаної нерухомості, ліквідного майна Позичальника, крім випадків, якщо кредит був отриманий на поточні потреби під заставу нерухомості, або на ремонт./реконструкцію нерухомості, або на рефінансування кредиту під заставу нерухомості; та укладення договорів, які забезпечують виконання зобов?язань за цим Договором (п.б.1. цього Договору).
Відповідно до п.б.1. Договору виконання зобов?язань за цим Договором забезпечується способами, що обумовлені в цьому Договорі та/або договорах забезпечення, зокрема:неустойкою (штрафом, пенею); іпотекою житлового будинку та земельної ділянки, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та належать ОСОБА_1 ;ьпорука ОСОБА_3 ..
Відповідно до п.9.7. Договору Позичальник зобов?язаний зареєструвати право власності на придбане за рахунок отриманого кредиту нерухоме майно та не пізніше 15 днів від дня реєстрації, представити в Банк усі підтверджуючі реєстрацію документи (витяг з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності) та за домовленістю з Іпотекодержателем внести відповідні зміни до Договору іпотеки, відповідно до вимог чинного законодавства.
Як зазначено вище ОСОБА_1 , помилково керуючись положеннями п.2.6 договору,вважав що він отримає кредит на поточні потреби під заставу нерухомості, що автоматично виключає положення Договору щодо необхідності придбання ним нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та відповідно внесення за рахунок власних коштів не менше 35% вартості цього об?єкта нерухомості і відповідно кредитування.
В подальшому він дійсно відповідно до вимог Договору для забезпечення виконання своїх зобов?язань за кредитним договором N?21Ф-2016 від 29.12.2016 року уклав з Відповідачем договір іпотеки зареєстрований в реєстрі за №1339 відповідно до якого ОСОБА_1 передано в іпотеку житловий будинок та земельну ділянку. При цьому заставна вартість майна переданого в іпотеку згідно п.1.4 Договору іпотеки значно перевищувала розмір кредиту та становила: 1 889 880 грн. 00 коп.
Після цього 04.01.2017 року Позивач у строки визначені додатком N?1 до Договору N?21Ф-2016 від 29.12.2016 року отримав в касі банка (всупереч п.2.6. Договора) 1 240 000 грн. 00 коп. готівки, які відповідно використав на свої поточні потреби, що не заперечується сторонами та підтверджено заявою на видачу готівки N?266828 від 04.01.2017р..
Тобто позивач помилково вважав, що він належним чином виконав відповідні вимоги Договору необхідні для отримання споживчого кредита. Самі дії Відповідача щодо видачі коштів переконували Позивача, що ним належним чином виконані умови Договору необхідних на стадії видачі кредитних коштів.
Розрахунок Банку свідчить про те, що ОСОБА_1 з лютого 2017 року по вересень 2020 року тобто до звернення АТ «КРЕДОБАНК» в жовтні 2020 року до суду з відповідним позовом у справі N?472/1171/20 виконував свої договірні зобов?язання, помилково вважаючи, що виконує їх належним чином, та ним загалом сплачено Відповідачу в межах виконання вищевказаного Договору 1 034 887 грн. 25 коп...
Отже, помилка позивача при укладанні оспорюваного кредитного договору, так саме як помилка відповідача - полягає в частині не врахування тих договірних зобов?язань, які пов?язані з метою надання кредиту (п.п.2.2.1 п.2.1.): Придбання нерухомості - ВР іпотека/ купівля нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 зокрема і п.9.7. Договору щодо його зобов?язання зареєструвати право власності на нібито придбану ним за рахунок отриманого кредиту квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та не пізніше 15 днів від дня її реєстрації, представити в Банк усі підтверджуючі реєстрацію документи (витяг з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності) та за домовленістю з Іпотекодержателем внести відповідні зміни до Договору іпотеки, відповідно до вимог чинного законодавства.І як наслідок невиконання цих умов договору згідно п.5.3. Договору збільшення маржі по кредиту, визначеної п.3.6 кредитного договору, на 5% річних, яка діє до повного виконання ОСОБА_1 умов п.9.7 Договору.
Вказані обставини безпідставно використовувались Відповідачем з метою зобов?язання Позивача виконувати договірні зобов?язання визначені договором кредиту N?21Ф-2016 від 28.12.2016 року. Про це зокрема свідчить рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 25.04.2023р. у справі N?472/1171/20, яке набрало законної сили, листи Відповідача на адресу Позивача Вих.N? 31 - 2229/17/9 від 21.07.2017р та вих...N?257/1-228/1 від 16.04.2020р., а також лист Національного Банку України вих...N?14-0004/24714 від 25.05.2020р.
Ця беззаперечна помилка Відповідача була викликана тим, що з невідомих Позивачу причин до матеріалів кредитної справи договору кредиту N?21Ф-2016 від 28.12.2016 року помилково потрапили докази нібито виконання Позивачем умов п.п.2.2.2 п.2.1 Договору та п.2.6. Договору, а саме платіжне доручення N?24K176394763A36548 від 28.12.206 року за яким ОСОБА_1 внесено 680 000 грн. 00 коп. на рахунок ТОВ «Компанія Парадіз» як часткову сплату за квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та договір купівлі - продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 від 04.01.2017р. за реєстровим N?5.
Наголошує на тому, що про наявність вказаних документів, як доказів необхідності виконання ОСОБА_1 своїх договірних зобов?язань за договором кредиту N?21Ф-2016 від 28.12.2016 року повідомив суд саме Відповідач під час судового розгляду справи N?490/3225/20 у своєму запереченні на відповідь на відзив вих. N?108/2020 від 28.10.2020р.. Також ці Документи в якості доказів були долучені Відповідачем до матеріалів справи N?490/3225/20.
В контексті приписів ч.4 ст.82 ЦПК України звертає увагу суду на обставини, які були встановлені Веселинівським районним судом Миколаївської області в рішенні від 16.04.2021 року у справі N?490/3225/20, які стосуються спірних правовідносин між тими ж сторонами викладених у цьому позові та, які не підлягають доказуванню у справі за цим позовом. Так, судом встановлено, що платіжне доручення N?24K176394763A36548 від 28.12.206 року за яким ОСОБА_1 внесено 680 000 грн. 00 коп. на рахунок ТОВ «Компанія Парадіз» як часткову сплату за квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та договір купівлі - продажу цієї квартири від 04.01.2017р. за реєстровим N?5 їх видавниками АТ КБ «ПриватБанк» та приватним нотаріусом Ласурією Світланою Анатолієвною не виготовлялись та не видавались. Тому використання Відповідачем вказаних документів як доказів нібито виконання Позивачем умов п.п.2.2.2 п.2.1 та п.2.6. кредитного договору N?21Ф-2016 від 28.12.2016р. є помилковим оскільки вказані документи не мають будь-якої правової сили та відповідно не породжують юридично значимих наслідків в тому числі і зобов?язань ОСОБА_1 за кредитного договору N?21 Ф-2016 від 28.12.2016р...
Яким чином вказані документи потрапили до Відповідача і до матеріалів кредитної справи кредитного договору N?21 Ф-2016 від 28.12.2016р. Позивачу не відомо і Додатково це підтверджується листом приватного нотаріуса Ласурії С.А. N?66/02-17 вищевказані обставини.
Також звертає увагу суду на те, що станом на 04.01.2017р., коли ОСОБА_1 та ТОВ «Компанія Парадіз» нібито укладався договір купівлі - продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 від 04.01.2017р. за реєстровим N?5 квартиру та станом на 28.12.2026 року коли укладався кредитний договір N?21Ф-2016 від 28.12.2016р. вказана квартира взагалі не належала ТОВ «Компанія Парадіз» та не могла навіть теоретично придбана ОСОБА_1 - оскільки ще з 30.11.2016 року на праві приватної власності була зареєстрована за ОСОБА_4 .
Отже, враховуючи наведені вище норми матеріального права, додатково наголошує на тому, що в контексті загальних засад цивільного законодавства визначених в п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності звертає увагу суду на те, що докази на підтвердження нібито виконання ОСОБА_1 договору в частині придбання вищеззаначеної квартири , а саме платіжне доручення N?24K176394763A36548 від 28.12.206 згідно якого ОСОБА_1 перерахував 680 000 грн. та договір купівлі продажу квартири залучались в якості доказів саме Відповідачем і як встановлено рішенням суду у справ іN?490/3225/20 вказані документи с сфабрикованими невідомими особами та не породжують будь-яких правових наслідків для ОСОБА_5 як сторони кредитного договору в тому числі і виконання ним будь яких обов?язків, виникнення яких договір пов?язує з придбанням ОСОБА_1 нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Вказані обставини та їх нормативне обгрунтування є підставою для визнання кредитного договору N?21Ф-2016 від 28.12.2016р. недійсним, як такого, що вчинений та виконувався внаслідок помилки з боку ОСОБА_1 та ПАТ «КРЕДОБАНК» .
Фактично вказані обставини вказують на те, що договірні зобов?язання, визначені сторонами в кредитному договорі N?21Ф-2016 від 28.12.2016, як на момент його укладення так і протягом його дії неможливо було виконати, що є додатковою підставою для визнання цього договору недійсним в контексті ч.1 ст.203 ЦК України та ст.607 ЦК України згідно якої зобов?язання припиняється неможливістю його виконання у зв?язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.
Окремо звертає увагу суду на те, що цей позов не є тотожним позову заявленому та розглянутому по суті у справі №490/3225/20 оскільки підстави та предмети цих спорів є різними на, що вказують безпосередньо зміст цього позову щодо дійсного змісту спірних правовідносин та докази в його обгрунтування.
Ухвалою суду від 13.08.2025 року позовну заяву залишено без руху.
20.08.2025 року до суду надійшли письмові пояснення на ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 13.08.2025 року у справі №490/6339/25.
Ухвалою суду від 29.08.2025 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі та призначено справу до розгляду.
03.10.2025 року на адресу суду від представника АТ “Кредобанк” Гончарової У.І. надійшов відзив на позовну заяву, в яких заперечує проти позовних вимог у повному обсязі, заперечує щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, вважає їх необгрунтованими і такими, що суперечать обставинам справи та введенням позивачем суд в оману, посилаючись на наступні докази та норми права.
Ініціювання тотожного спору є неможливим з огляду на преюдиційність доводів. Підставою позову про визнання кредитного договору недійсним в цілому, названо цільове призначення кредиту - на придбання нерухомості у АДРЕСА_2 , що на думку позивача – є спірним, відтак – кредитний договір укладено під впливом обману з боку банку. Доказом введення Банком в оману позивача Позивачем названо пункт 2.6. Кредитного договору, за яким на думку Позивача – АТ «КРЕДОБАНК» ввів в оману ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_1 отримує кредит не на поточні потреби, а на купівлю ОСОБА_1 нерухомості нерухомості у АДРЕСА_2 , що на думку Позивача є підставою недійсності кредитного договору в цілому. Позивач стверджує, що отримав кредитні кошти внаслідок умисного введення в оману зі сторони АТ «КРЕДОБАНК». В забезпечення кредитних зобов`язань Позивач власноручно і свідомо уклав з Банком договір іпотеки власного нерухомого майна ( будинку за адресою АДРЕСА_1 та земельної ділянки пл.0,1000 га за вказаною адресою). Договір іпотеки посвідчено 29.12.2016 р. приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грищенко Л.А. за реєстровим № 1340/18. 
При цьому, сам позивач не заперечує факт укладення кредитного договору, не заперечує те, що своїм власним підписом на кредитному договорі підтвердив, що ознайомлений з умовами кредитування, діючими тарифами Банку та загальною вартістю кредиту ( п.9.12 кредитного договору). 
Сам позивач не заперечує, що отримав 1 240 000,00 грн. кредиту на підставі кредитного договору та що в забезпечення виконання власних зобовязань за кредитним договором уклав договір іпотеки, за умовами якого передав в якості забезпечення власних кредитних зобов`язань за оспорюваним кредитним договором – власне майно. Власним підписом на вищевказаному договорі іпотеки Позивач підтвердив, що своє власне майно він передає в забезпечення виконання зобов`язань власних зобов`язань саме за кредитним договором №21Ф-2016 від 18 грудня 2016, який укладено між АТ «КРЕДОБАНК» та ОСОБА_1 , за даним кредитним договором Позивач отримує саме кредитні кошти в сумі 1 240 000,00 грн. на умовах платності (розмір відсоткової ставки визначається кредитним договором), строковості та повернення (строк повернення кредиту – 27 квітня 2035 року).
Позивач не заперечує власну згоду, засвідчену підписом на іпотечному договорі, посвідченим нотаріально, на те, що у випадку невиконання Позивачем зобов`язань за іпотечним договором або кредитним договором ( по поверненню одержаної суми кредиту, сплати процентів) – АТ «КРЕДОБАНК» вправі звернути стягнення на предмет іпотеки переважно перед іншими кредиторами для задоволення своїх вимог за кредитним договором, включаючи сплату процентів, повернення кредиту та інші витрати. 
Також, Позивач визнає про той факт, що він звертався до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним, а саме – пунктів 2.2.1, 2.3, 2.6, 3.13, 5.3, 6.1, 9.7., та рішенням суду від 16 квітня 2021 року - у позові відмовлено. Даним рішенням суд встановив, що відповідно до п. 9.12 Кредитного договору № 21Ф-2016 від 28 грудня 2016 року вбачається, що шляхом підписання цього Договору, Позичальник підтверджує, що ознайомився з умовами кредитування, діючими тарифами Банку та загальною вартістю кредиту. Таким чином, при підписанні даного Кредитного договору сторонами узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, процентну ставку, умови щодо підвищення процентної ставки, строк кредитування, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що умови кредитного договору не суперечать принципу добросовісності, та підстав для визнання недійсним кредитного договору, які наведені позивачем, судом не встановлено. Також, судом встановено, що АТ «КРЕДОБАНК» у повному обсязі було надано інформацію позивачу стосовно умов кредитування, зазначених у договорі. Позивач не мав претензій щодо умов договору при його укладенні та засвідчив свою згоду підписом. Отже, дії відповідача не містять ознак нечесної підприємницької практики. 
Таким чином, наявні наступні факти, встановлені рішенням суду, і не потребують доказування: сторони оспорюваного кредитного договору досягли згоди щодо всіх істотним умов кредитного договору; - Волевиявлення позивача було спрямоване на настання наслідків – вступу саме у кредитні відносини на умовах строковості, платності та повернення, про що свідчить підпис самого позивача на кредитному договорі; - Кредитний договір відповідає вимогам закону «Про захист прав споживачів»; - Позивач фактично, і добровільно отримав кредитні кошти в сумі 1 240 000,00 грн. - Позивач прийняв на себе зобов`язання сплачувати проценти за користування кредитом та повернути отриманий кредит; - Пункти кредитного договору - 2.2.1, 2.3, 2.6, 3.13, 5.3, 6.1, 9.7 – є чинними і відповідають чинному законодавству; - Копія платіжного доручення № Р24К176394763А36548 від 28.12.2016 року не є будь-яким доказом; - Відсутні ознаки обману Позивача зі сторони АТ «КРЕДОБАНК» при укладенні та виконанні оспорюваного договору. 
Також, рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 25 квітня 2023 року у справі №472/1171/20 за позовом АТ «КРЕДОБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за оспорюваним кредитним договором, яке набрало законної сили, позов задоволено.
Щодо помилки позивач при укладенні кредитного договору зазначено наступне.
Підставою позову названо помилку позивача щодо цільового призначення кредиту. Дане твердження спростовується підписом позивача на кредитному договорі. Крім цього, цільове призначення не є умовою дійсності кредитного договору, істотними умовами якого надання кредитором грошових коштів в обумовленій сторонами сумі, на визначений строк, за плату, та визначення порядку повернення кредиту. Сума, строк, порядок повернення та розмір процентів був відомий позивачу. Його подальші дії свідчать про свідоме бажання отримання грошових коштів зі сплатою процентів, про укладення договору іпотеки в забезпечення виконання власних зобов`язань.
Чинність та правомірність кредитного договору та обовязків Позивача за даним позовом за кредитним договором,який є предметом спору, встановлена рішеням суду, яке набрало законної сили є преюдиційним фактом, і не підлягає повторному доказуванню.
Також вважають, що позивачем обрано невірний спосіб захисту шляхом подачі позову про визнання недійсним кредитного договору.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного по справі № 522/1528/15 суду після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання договору припиненим. Такий окремий позов теж не може бути задоволено, оскільки боржник має себе захищати в судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, із тих підстав, що кредитним договір є недійсним.Суд не може задовольнити позов про визнання кредитного договору недійсним, якщо ухвалено рішення в іншій справі про стягнення з позичальника кредитної заборгованості; позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, аналгічних підстав які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з позичальника кредитної заборгованості.
Наявність суперечливої поведінки позивача.
28.12.2016 року Позивач власноручно підписав кредитний договір за яким фактично отримав грошові кошти, підписав договір іпотеки в забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, що підтверджує сам позивач. В подальшому, в період з 28.12.2016 по 25.09.2020р. позивач власноручно вносив кошти на виконання кредитного договору, в т.ч. по поверненню кредиту та сплаті процентів. 
04 липня 2024 року Позивач звернувся до Банку з заявою, в якій стверджує про те, що у нього наявний кредитний договір (який позивач просить визнати недійсним), але з огляду на знищення предмету іпотеки – просить зупинити його дію. 04 серпня 2024 року Позивач звернувся до Банку з заявою про зняттяобтяження з предмету іпотеки в рамках Закону України № 2823-IX . 
Відтак, позивач, звернувшись до Банку з даною заявою, підтвердив, що у нього є споживчий кредит, кредитний договір, який є чинним. Банк у відповідно до даного закону застосував мораторій на стягнення заборгованості на період, вказаний у даному законі. Такі дії позивача свідчать про його чіткий намір вступити саме у кредитні відносини на умовах строковості,платності та забезпечення. Дані факти свідчить послідовність дій позивача, направлених на укладення та підписання кредитного договору, фактичне одержання кредитних коштів, укладення договору іпотеки в забезпечення виконання зобов`язань за оспорюваним кредитним договором, здійснення оплат по поверненню кредиту та сплаті процентів за його користування, звернення 04 липня 2024 року до банку з заявою про застосування наслідків відповідно до Закону № 2823-IX у зв`язку зі знищенням предмету іпотеки. 
Такі дії позивача свідчать про суперечливу поведінку позивача, який під час укладення та часткового виконання кредитного договору демонстрував чіткий усвідомлений намір вступити у кредитні відносини на умовах, визначених кредитним договором. У подальшому, позивач змінив свій намір, при цьому намагається знайти підставу для визнання кредитного договору недійсним. Наведене свідчить про суперечливу поведінку позивача.Враховуючи вищевикладене, у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі.
13.10.2025 року на адресу суду від представника ОСОБА_1 адвоката Федоринського В.М. надійшла відповідь на відзив, в якій викладені наступні обставини.
Додатково звертає увагу Відповідача та суду на те, що у розділі (І) позовної заяви у цій справі серед іншого зазначено, що правовими підставами звернення Позивачем з позовом до суду є зокрема стаття 229 ЦК України, тобто правочин може бути визнаний судом недійсним у разі якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. 
Та ч.1 ст.203 ЦК України в поєднанні з ст.607 ЦК України згідно якої зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає. З іншого боку правовою підставою звернення позивача до Веселинівського районного суду Миколаївської області у справі №490/3225/20 у якій було ухвалено відповідне судове рішення була стаття 230 ЦК України, тобто правочин може бути визнаний судом недійсним якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Ці підстави за своїм нормативним змістом та правовою природою є різними, а тому зазначаємо про те, що підстави позову у справі №490/3225/20 та у справі 490/6339/25 є різними.
Відповідач у відзиві зазначає, що умова кредитного договору №21-Ф-2016 від 28 грудня 2016 року щодо його мети, мотиву (в трактуванні Відповідача) не є істотною та відповідно обов`язковою відповідно до актів цивільного законодавства, які регламентують кредитні правовідносини, а отже і помилка щодо цих обставин не є істотною та не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Але Відповідач в цій частині залишає поза увагою аргументи зазначені в позовній заяві у цій справі : «Помилка Відповідача в межах виконання умов договору кредиту №21Ф-2016 від 28.12.2016 року полягала в частині тих договірних зобов`язань, які пов`язані з ціллю надання кредиту (п.п.2.2.1 п.2.1. і як наслідок п.9.7).
Вказані обставини безпідставно використовувались Відповідачем з метою зобов`язання Позивача виконувати договірні зобов`язання визначені договором кредиту №21Ф-2016 від 28.12.2016 року. Про це зокрема свідчить рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 25.04.2023р. у справі №472/1171/20, яке набрало законної сили, листи Відповідача на адресу Позивача Вих. № 31 – 2229/17/9 від 21.07.2017р. та вих..№257/1-228/1 від 16.04.2020р., а також лист Національного Банку України вих..№14-0004/24714 від 25.05.2020р
На думку сторони позивача, беззаперечно вбачається, що вищезазначена помилка, яка пов`язана з ціллю надання кредиту - призводить до збільшення маржі по кредиту, визначеної п.3.6. Кредитного договору, на 5% річних., яка діє до повного виконання ОСОБА_1 умов п.9.7. Договору. В свою чергу проценти, процентна ставка – її збільшення та зменшення є суттєвими в правовідносинах позики, кредиту та відповідно кредитного договору №21-Ф-2016 від 28 грудня 2016 року. 
Це не заперечує Відповідач у відзиві де серед іншого зазначає, що «Природа кредитного договору – отримання грошових коштів на умовах платності, повернення, визначеного порядку погашення і розміру процентів, а також надання забезпечення виконання зобовязань. З приводу усіх перелічених елементів позивач НЕ ПОМИЛЯВСЯ і цілком усвідомлював, відтак відсутня помилка з боку позивача».
Враховуючи дійсні обставини спірних правовідносин, які викладені в позовній заяві у цій справі та відзиві на неї є недобросовісною поведінка Відповідача щодо аргументів викладених у відзиві стосовно введення Позивачем суду в оману щодо дійсних обставин справи та його суперечливої поведінки у спірних правовідносинах. 
Звертає увагу Відповідача та суду на те, що в контексті загальних засад цивільного законодавства визначених в п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності докази на підтвердження нібито виконання ОСОБА_1 договору в частині придбання квартири за адресою: АДРЕСА_2 - залучались в якості доказів у справі №490/3225/20 саме Відповідачем. Під час судового розгляду справи №490/3225/20 встановлено, що вказані документи є сфабрикованими невідомими особами, а отже не породжують будь-яких правових наслідків для ОСОБА_5 як сторони кредитного договору в тому числі і виконання ним будь яких обов`язків, виникнення яких договір пов`язує з придбанням ОСОБА_1 нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . 
Щодо заяви про застосування строку позовної давності до вимог позивача до АТ «КРЕДОБАНК» про визнання недійсним кредитного договору №21-Ф-2016 від 28 грудня 2016 року представника відповідача зазначає, що рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 16.04.2021 року у справі №490/3225/20, яке набрало законної сили 07.09.2021 року в задоволенні позову відмовлено повністю. Таким чином перебіг позовної давності для Позивача у спірних правовідносинах перервався та почав свій перебіг заново з 08.09.2021 року. Із 2 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року перебіг строку позовної давності (загальний і спеціальний) був зупинений через дію карантинних обмежень (п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК). Зупинка строків стосувалася відносин, визначених у ст.ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК. З 17 березня 2022 року до 29 січня 2024 року - на підставі доданого п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, на період дії воєнного стану було зупинено перебіг строків позовної давності за ст.ст. 257 - 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК. З 30 січня 2024 року до 3 вересня 2025 року - діяло зупинення перебігу строків давності також у зв`язку з дією воєнного стану. 29 серпня 2025 року за позовною заявою Позивача відкрито провадження у справі №490/6339/25, тобто під час зупинення перебігу строків позовної давності.
Враховуючи вищевказані обставини заява Відповідача про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню оскільки Позивач звернувся з позовом у справі №490/6339/25 в межах строку позовної давності. 
21.10.2025 року на адресу суду від представника АТ “Кредобанк” Гончарової У.І. надійшли заперечення (на відповідь на відзив).
Підставою даного позову названо власну помилку позивача щодо цільового призначення кредитних коштів, які він власноручно отримав, на підставі власноручно підписаного ним кредитного договору, після власноручного підписання договору іпотеки, укладеного в забезпечення виконання зобовязань кредитним договором, та власну помилку щодо доказу часткової оплати вартості нерухомого майна. При цьому сам позивач зазначає про наявність Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 16 квітня 2021 р. у справі N?490/3225/20, яке набрало законної сили. Підставою позову у справі, яка розглянута судом і за результатами розгляду якої винесено рішення у справі N?490/3225/20, було названо теж саме цільове призначення кредиту- придбання нерухомості у АДРЕСА_2 та той самий доказ оплати часткової вартості вказаної нерухомості. За результатами розгляду і даної підстави судом винесено рішення про відмову у задоволенні позову, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним. Рішення набрало законної сили. Як зазначено у рішенні Веселинівського районного суду Миколаївської області від 16 квітня 2021 р. у справі N?490/3225/20 підстава - цільове призначення кредиту та доказ часткової оплати придбаного майна - не може бути доказом недійсності кредитного договору. 
29.10.2025 року на адресу суду від представника АТ “Кредобанк” Гончарової У.І. надійшла заявата заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено, що не будучи згідним з Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 16 квітня 2021 р. у справі №490/3225/20, яке набрало законної сили, і яким надано оцінку доводам щодо недійсності частин кредитного договору на підставі цільового використання кредиту та часткової оплати за квартиру – Позивач вкотре звертається до суду з тотожнім спором, у якому намагається змусити суд повторно надавати оцінку ідентичним доводам недійсності, які наводив у справі №490/3225/20 – цільовість кредиту – придбання нерухомості у АДРЕСА_2 та платіжне доручення від 28.12.2016 р. про чаcткову сплату за дану квартиру. При цьому, Позивач просто не згідний з позицією суду у справі №490/3225/20 щодо того, що дані докази є неналежним доказом і не можуть братися судом до уваги в якості доказу недійсності кредитного договору. Такі обставини встановлені судом у справі №490/3225/20 і повторному дослідженню – не підлягають.
Також вищевказаним рішенням суду спростовано твердження позивача про те, що Банк при укладенні оспорюваного кредитного договору застосував нечесну підприємницьку практику. 
Ухвалою суду від 04.11.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.
Ухвалою суду від 06.03.2026 року справу прийнято до провадження судді Гуденко О.А.
Згідно ізст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст.12 ЦПК України).
Згідно із ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив про задоволення позову з викладених пісдтав.Суду пояснив, що дійсно звертався до Банку за отриманням кредиту на поточні потреби, в тому числі на ремонт будинку, який і став предметом іпотеки. Жодного наміру купувати квартиру в Миколаєві у нього не було. Яким чином ці умови з`явилися в друкованому примірнику кредитного договору йому невідомо. Він добросовісно виконував умови договору до тих пір, поки Банк не повідомив його про збільшення відсотковї ставки за кредитом, начеб-то за те, що він не зареєстрував за собою право власності на квартиру. Тоді він і дізнався про ці обставини, намагався врегулювати це питання з Банком , проте Банк не визнав ці обставини , отже він перестав сплачувати такі підвищені відсотки. Якщо б Банк необгрунтовано не підвищив відсоток за умовами, на які він не погоджувався та які в принципі були неможливі до виконання, він би і надалі добросовісно сплачував кредит. 
Представник позивача в судовому засіданні просив задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві та заявах по суті справи. Додатково зазначив, що вважає кредитний договір не тільки недійсним, але і нікчемним "через призму ч.1 ст. 203 ЦК України, як такий що суперечить моральним засадам суспільства, та через призму ст. 607 ЦК України , оскільки зобов`язання припиняється неможливістю його виконання". Так, кредитний договрі є діючим і по теперішній час, проте виконати його умови, а саме п. 9.7 - неможливо, адже вказана квратира(як цільове призначення кредиту) належить іншій особі і реєстрація права власності на неї за позивачем є неможливим.
Представник відповдіача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві та заявах по суті справи.
На питання представника позивача : Яким чином до Банку і відповідно до матеріалів кредитної справи кредитного договору №21Ф-2016 від 28.12.2016р. потрапили договір купівлі – продажу квартири від 04.01.2017р., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 за реєстровим №5 та платіжне доручення №24К176394763А36548 від 28.12.206 року за яким ОСОБА_1 внесено 680 000 грн. 00 коп. на рахунок ТОВ «Компанія Парадіз» як часткову сплату за квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ? - зазначила , що про таке вона пояснення не може надати.
На питання представника позивача : Чому Банк використав факти наявності договору купівлі – продажу квартири від 04.01.2017р., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 за реєстровим №5 та платіжного доручення №24К176394763А36548 від 28.12.206 року за яким ОСОБА_1 внесено 680 000 грн. 00 коп. на рахунок ТОВ «Компанія Парадіз» як часткову сплату за квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , як підставу для підвищення відсоткової ставки у кредитному договорі №21Ф-2016 від 10.10.2025 8 28.12.2016р. та у листуванні з Національним банком України про, що свідчить лист Національного Банку України вих..№14-0004/24714 від 25.05.2020р.? - зазначила, що Банк діяв відповідно до умов укладеного договору.
Суд, вислухавши пояснення позивача та представників сторін, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення стосовно них, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що 28 грудня 2016 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 21Ф-1016, за яким банк надав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1240 000,00 (один мільйон двісті сорок тисяч) гривень на строк до 27 квітня 2035 року (п.2.1 Договору) (а.с. 8), та він бере на себе зобов`язання по поверненню кредиту та здійсненню плати за користування кредитом у розмірі визначеному цим Договором протягом строку кредитування .
Відповідно до п.2.2., 2.2.1 Кредитного договору № 21Ф-1016 від 28.12.2016 року кредит видається на наступні цілі: придбання нерухомості – ВР іпотека /купівля нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 /.
Відповідно до п. 2.4 Кредитного договору, Кредит надається на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання.
Згідно з пунктом 2.6. Кредитного договору № 21Ф-1016 від 28.12.2016 року кредит видається за умови: надання Позичальником підтвердження про внесення за рахунок власних коштів не менше 35% вартості об`єкта кредитування (нерухомості), згідно Договору або укладенням із Банком договору застави іншого, крім придбаної нерухомості, ліквідного майна Позичальника, крім випадків на поточні потреби під заставу нерухомості, або на ремонт/реконструкцію нерухомості або на рефінансування кредиту під заставу нерухомості; та укладення договорів, які забезпечують виконання зобов`язань за цим Договором (п.6.1. цього Договору).
Відповідно до п. 3.3 Кредитного договору, на момент укладення Договору сторонами обумовлено значення змінюваної процентної ставки на перший період дії ставки, надалі первинна процентна ставка в розмірі 16,9 % річних, яка діє з 28.12.2017 р. до 31.12.2019 року Починаючи з другого та всіх наступних періодів дії ставки проценти за користування кредитом сплачуються згідно встановленого розміру змінюваної процентної ставки. 
Відповідно п. 3.6 - змінювана процентна ставка визнанчається наступним чином: базова ставка +5% маржа.
В п. 3.14 Кредитного договору зазначено, що проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360» (фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів), за ставкою, визначеною у п. 3.2 цього Договору з дня видачі кредиту до дня повернення кредиту в повному обсязі, якщо інше не випливає з умов цього Договору.
Відповідно до п. 3.17 Кредитного договору, Позичальник здійснює платежі на виконання цього Договору, шляхом перерахування у безготівковій формі та/або вносить готівкою в Банк на свій поточний рахунок № НОМЕР_1 .
Відповідно до п. 4.1 Кредитного договору, Позичальник зобов`язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в порядку і терміни, передбачені цим Договором (п.2.1, 3.19) та/або додатками до нього. Повернення суми кредиту здійснюється щомісячно разом із нарахованими процентами рівними сумами по 19 345,00 грн. (далі – ануїтетний платіж) протягом усього строку кредитування (п.2.1) не пізніше останнього робочого дня поточного місяця, згідно Графіку платежів шляхом внесення коштів на поточний рахунок вказаний в п. 3.19 цього Договору .
Відповідно п. 5.3 Договору - у разі невиклнання позичальником пунктів 2.3, або 6.3, або п.9.7 цього Договору , маржа по кредиту, визначена у п. 3.6 Договору збільшується на 5% річних та діє до повного виконанян позичальником своїх зобов`язань.
Відповідно п. 9.7 Договору - позичальник зобов`язаний зареєструвати право власності на придбане за рахунок кредиту нерухоме майно та не пізніше 15 днів від дня реєстрації представити Банку усі підтверджуючи роеєстраційні документи та за домовленістю з іпотекодержателем внести відповідні відомості до Договору іпотеки.
29 грудня 2016 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, відповідно якого ОСОБА_1 було передано в іпотеку об`єкт нерухомого майна – житловий будинок літера «Г-2» загальною площею 153,0 (сто п`ятдесят три) кв.м. житловою площею 115,2 (сто п`ятнадцять цілих дві десятих) кв.м з господарськими будівлями та спорудами: літня кухня літ. Е, вбиральня літ. В, котельня літ. Д, тамбур до літньої кухні літ. е, гараж літ. Ж, сарай літ. 3, споруди № 1,4, І, ІІ, огорожі № 2,3,5-10, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , земельна ділянка площею 0,1000 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер: 4810137200:12:030:0017, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 1.4 Договору іпотеки, загальна заставна вартість Предмету іпотеки визначається Сторонами в сумі 1 889 880,00 грн. (один мільйон вісімсот вісімдесят дев`ять тисяч вісімсот вісімдесят гривень), у тому числі: - заставна вартість житлового будинку під літерою – «Г-2» загальною площею 153,0 кв.м. – 1791600,00 грн.; - заставна вартість земельної ділянки площею 0,1000га – 98 280,00 грн.
28 грудня 2016 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_3 був укладений договір поруки, відповідно якого поручитель зобов`язується відповідати перед Кредитором за виконання ОСОБА_1 зобов`язань в повному обсязі (повернення кредиту, сплати процентів та комісій за користування кредитом, пень, штрафів, неустойок) за Кредитним договором № 21Ф-2016 від 28 грудня 2016 року, укладеним між Боржником та Кредитором .
До матеріалів справи додано договір купівлі-продажу від 04.01.2017 року, з якого вбачається, що ТОВ "Компанія"Парадіз", в особі директора Нефедової Л.В., що діє на підставі Статуту, далі іменоване Продавець та з другої сторони ОСОБА_1 далі іменований Покупець уклали договір про наступне. Відповідно до п.1. договору, продавець передає у власність Покупця, а Покупець приймає квартиру за номером АДРЕСА_3 , яка має наступні характеристики: загальна площа - 152,4 кв.м.; житлова площа 86.7 кв.м; кількість кімнат - 3.
Разом з тим, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно , власником квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_4 , право приватної власності якого зареєстровано 30 листопада 2016 року, номер запису про право власності - 17800667. Підставою виникнення права власності є акт приймання-передачі майнових прав на квартиру та договір купівлі-продажу майнових прав. 
Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 16.04.2021 року у справі №490/3225/20, яке набрало законної сили, в позовних вимогах ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Кредобанк» про визнання умов Кредитного договору № 21Ф-2016 від 28 грудня 2016 року пункти 2.2.1, 2.3, 2.6, 3.13, 5.3 та 6.1, 9.7. недійсними , а саме в частині визначення цільового призначення кредиту – придбання нерухомого майна; зобов`язання придбати нерухоме майно за умовами спірного договору; подання інформації про придбання нерухомого майна та про проведення реєстраційних дій з цим майном; збільшення процентної ставки за невиконання позичальником умов договору щодо придбання нерухомого майна та інформування банку про проведення реєстраційних дій за результатами такого придбання; скасування збільшення процентної ставки за кредитом через ненадання інформації про придбання нерухомого майна та про його державну реєстрацію; визнання незаконними вимоги відповідача щодо сплати збільшеної процентної ставки з 01.01.2020 року та зобов`язати здійснити перерахунок заборгованості за Кредитним договором через безпідставне отримання коштів - відмовлено повністю.
Як вбачається з вказаного судового рішення, у червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсними пункти 2.2.1, 2.3, 2.6, 3.13, 5.3 та 6.1, 9.7 кредитного договору від 28 грудня 2016 року № 21Ф-2016, а саме: в частині визначення цільового призначення кредиту - придбання нерухомого майна; зобов`язання придбати нерухоме майно за умовами спірного договору; подання інформації про придбання нерухомого майна та про проведення реєстраційних дій з цим майном; збільшення процентної ставки за невиконання позичальником умов договору щодо придбання нерухомого майна та інформування банку про проведення реєстраційних дій за результатами такого придбання; скасувати збільшення процентної ставки за кредитом через ненадання інформації про придбання нерухомого майна та про його державну реєстрацію; визнати незаконними вимоги відповідача щодо сплати збільшеної процентної ставки з 01 січня 2020 року та зобов`язати здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором через безпідставне отримання коштів.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що він маючи на меті погашення наявної у нього грошової заборгованості перед третіми особами (не фінансовими установами), звернувся до Публічного акціонерного банку «Кредобанк» (далі - ПАТ «Кредобанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Кредобанк» (далі - АТ «Кредобанк») і з заявою про надання споживчого кредиту. 28 грудня 2016 року між ним і ПАТ «Кредобанк» був укладений кредитний договір № 21Ф-1016, за умовами якого банк надав йому грошові кошти в сумі 1 240 000,00 на строк до 27 квітня 2035 року. Кредитні кошти він отримав саме на поточні потреби під заставу нерухомості, уклавши відповідні договори іпотеки та поруки.
Пунктом 9.7 кредитного договору визначено, що позичальник зобов`язаний зареєструвати право власності на придбане за рахунок отриманого кредиту нерухоме майно та не пізніше 15 днів від дня реєстрації надати до банку всі підтверджуючі реєстрацію документи. У разі невиконання цієї умови маржа за кредитом збільшується на 5 % річних та діє до повного виконання позичальником умов цього договору.
Листом від 21 липня 2017 року № 31-2229/17/9 АТ «Кредобанк» повідомило його про збільшення процентної ставки на 5 % з 14 серпня 2017 року, якщо він не надасть підтвердження придбання та реєстрації нерухомого майна, визначеного умовами кредитного договору, а 14 серпня 2017 року була підвищена процентна ставка на 5 %, тобто до 21,9 % річних, яка діяла до 27 грудня 2017 року. Вводячи його в оману шляхом включення умов, викладених у пунктах 2.2.1, 2.6, 3.13, 5.3, 6.1 та 9.7 кредитного договору, в частині необхідності придбання нерухомого майна, відповідач умисно включив умови обманного способу зміни істотних умов договору, а саме його ціни шляхом збільшення процентної ставки за цим договором та отримання ним додаткових коштів без належних правових підстав з метою отримання прибутку.
Крім того, порушені його права як позичальника та споживача кредитних послуг, тому що АТ «Кредобанк» умисно веде щодо нього нечесну, агресивну підприємницьку практику, оскільки 12 грудня 2019 року він та його матір як поручитель за кредитними зобов`язаннями отримали повідомлення про зміну процентної ставки, а саме з 01 січня 2020 року вона становитиме на рівні 24,98 % річних, а розмір ануїтетного платежу - 25 685,00 грн.
Таким чином, під час укладення кредитного договору ПАТ «Кредобанк» приховало від нього повну та об`єктивну інформацію щодо мети, на яку може бути витрачений кредит, не зазначивши при цьому, що ця мета не співпадатиме з тою, яку він вказав, та не зазначивши кінцевої сукупної вартості кредиту в договорі, тим самим увівши його як споживача кредитних послуг в оману про реальні умови договору. Також банк не надав та не роз`яснив у повному обсязі інформацію про кредит, яка впливає на прийняття зваженого рішення споживача про укладення такого кредитного договору з письмовим підтвердженням ознайомлення і роз`яснення; відбулося умисне внесення відповідачем умов договору, що суперечать меті його укладання та внутрішній волі позивача під час підписання договору, і має місце факт укладення договору споживчого кредиту під впливом обману з боку банку. У зв`язку з цим просив позов задовольнити.
Судом прийнято до уваги , що 07 грудня 2020 року до суду надійшла відповідь від приватного нотаріуса Миколаївського нотаріального округу Ласурії С.А., в якій зазначено, що відповідно до реєстру для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А., 04 січня 2017 року не вчинялося жодних нотаріальних дій. Перша нотаріальна дія в 2017 року (за реєстровим № 1) була вчинена 5 січня. Жодних реєстраційних дій стосовно нерухомого майна, яке є предметом вищезазначеного договору купівлі - продажу (квартира по АДРЕСА_2 ), в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно нею не проводилося.
Відповідно до відповіді АТ КБ «ПриватБанк» № 20.1.0.0.0/7-210105/12364 від 12.01.2021 року зазначено, що платежу Р24К176394763А36548 не існує. Квитанція не відповідає дійсності. Заявлений рахунок платника НОМЕР_2 - не існує ( не вистачає цифри). Інформація про проведення платежу не підтверджена.
Враховуючи зазначене, суд прийшов до висновку, що надана суду копія платіжного доручення № Р24К176394763А36548 від 28.12.2016 року та договір купівлі-продажу від 04.01.2017 року є неналежними доказами, та не може бути прийнята судом до уваги.
Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 25.04.2023 року у справі №472/1171/20, яке набрало законної сили, позов Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено повністю.
Стягнуто солідарно з відповідачів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що зареєстрована за адресою: за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь позивача Акціонерного товариства „Кредобанк” (79026, м. Львів, вул. Сахарова, буд. 78, ЄДРПОУ 09807862) суму заборгованості за Кредитним договором № 21Ф-2016 від 28.12.2016 року у розмірі 1 198 77 (один мільйон сто дев`яносто вісім тисяч сімсот сімдесят дві) гривні 88 (вісімдесят вісім) копійок, яка складається із заборгованості за тілом кредиту – 1 186 317 (один мільйон сто вісімдесят шість тисяч триста сімнадцять) гривень 98 (дев`яносто вісім) копійок, заборгованості за відсотками – 12 454 (дванадцять тисяч чотириста п`ятдесят чотири ) гривні 90 (дев`яносто) копійок.
Стягнуто солідарно з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 суму сплаченого судового збору в розмірі 17 981 (сімнадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят одна) гривня 59 (п`ятдесят дев`ять) копійок.
В задоволенні вимоги про стягнення солідарно з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 витрат на професійну правову допомогу у розмірі 119 877 ,28 грн – відмовлено.
Як вбачається з вказаного рішення суду, 19 жовтня 2021 року та 24 квітня 2023 року до суду надійшли відзиви на позовм від представників відповідача ОСОБА_1 , в якому зазначив, що ним за договором № 21Ф-2016 від 28.12.2016 року було сплачено приблизно 1240 000,00 грн. в рахунок погашення заборгованості. Тому є незрозумілим факт, що позивач вимагає від нього стягнення заборгованості в розмірі 1198772,88 грн. Позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, та ін.), тому не має підстав вважати, що розмір заборгованості його перед позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку та довідці є правильними. Позивачем не доведено факту надання вказаних коштів. Жодних договорів Іпотеки та Поруки він не укладав і дізнався про це коли розглядалася справа в суді. 
Також, що відповідач ОСОБА_1 є більш слабким суб`єктом економічних відносин, аніж позивач, та відповідно потребує особливого правового захисту у даній справі. Крім того, не має ні належної освіти, ані необхідного рівня правової обізнаності, а укладаючи Кредитний договір № 21Ф-2016 від 28.12.2016 року не в повній мірі усвідомлював усі істотні умови зазначеного договору та міру відповідальності, у випадку їх порушення. 
Судом встановлено, що згідно наданого позивачем розрахунку, станом на 25 вересня 2020 року заборгованість ОСОБА_1 перед АТ «Кредобанк» становить 1198 77 (один мільйон сто дев`яносто вісім тисяч сімсот сімдесят дві) гривні 88 (вісімдесят вісім) копійок, яка складається з заборгованості за тілом кредиту 1186 317 (один мільйон сто вісімдесят шість тисяч триста сімнадцять ) гривень 98 (дев`яносто вісім) копійок; заборгованості за відсотками 12 454 (дванадцять тисяч чотириста п`ятдесят чотири ) гривні 90 (дев`яносто) копійок. 
Також суд зауважив, що наданий позивачем розрахунок відповідачем не оспорений, власного розрахунку відповідач не надав.
Як вбачається з наданого розрахунку заборгованості станом на 01.09.2020 року, який був долучений самим позивачем до матеріалів свого позову, в період з 28.12.2017 року по 01.12.2019 року ОСОБА_1 зха оспорюваним кредитним догвором нараховувалася заборгованість з розрахунку 23%, а з 01.01.2020 року - з розрахунку 24,98 % річних.
Як стверджує позивач, таке підвищення відбулося саме в порядку пункту 5.3 Кредитного договру - в зв`язку з порушенням п. 9.7 - а саме відсутністю реєстрації права власнсоті на квартиру по АДРЕСА_5 - що саме по собі на той час було неможливим.
Проте, як вбачається з рішення суду по справі №472/1171/20 від 25.04.2023 року - яке до того ж відповдіачем взагалі не сокаржувалося, отже він з ним погодився, про безпідставне збільшення відсоткової ставки за цих обставин та про перерахунок в зв`язу з цим заборгованості - ОСОБА_1 взагалі не посилався, хоча про обствини посмилкового зазначення цільового призначення кредиту на той час йому вже було достовірно відомо.
Про роз`яснення підстав підвищення відсоткової ставки за вказаним кредитним договром було докладно роз`яснено ОСОБА_6 в Листі НБУ у відповідь на його звернення від 25.05.2020 року.
Отже, посилання позивача на те, що він лише тепер дізнався про підстави збільшення процентної ставки та пов`язані з цим нарахування, спростовуються встановленими судом обставинами та наявними у справі доказами.
За змістом статей 15 і16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Статтею202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Частинами першою, третьою та четвертоюстатті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.
Статтею 627 ЦК Українипередбачено, що відповідно достатті 6 цього Кодексусторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Частиною першоюстатті 628 ЦК Українипередбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Останні щодо кредитного договору встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. 
Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами кредитного договору виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. 
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За положеннями статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. До спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття215 ЦК України).
За правилом частини першої статті215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою.
Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Зазначений правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17.
Відповідно до частини першої статті229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Правочини, вчинені внаслідок помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.
Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Згідно з правовими позиціями Верховного Суду, висловлені в постанові від 03 жовтня 2018р. у справі № 759/17065/14-ц, аналіз ст. 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням.
При цьому, під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).
Разом з тим, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 ЦК України вважаються правильно застосованими. Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018р. у справі № 445/1011/17.
Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».
Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).
Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним.
Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Суд враховує, що позивачем не надано доказів умисного введення відповідачем його в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину та доказів самого факту омани.
Відповідно до частини першоїстатті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першоюстатті 76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина першастатті 80 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Протягом всього часу розгляду справи в суді позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження наявності передбачених статтею 229 ЦК України підстав для визнання кредитного договору недійсним.
Судом встановлено, що позивач не заперечує факту підписання кредитного договору №21Ф-2016 від 28 грудня 2016 року, отримання кредитних коштів у сумі 1 240 000 грн, укладення договору іпотеки та договору поруки на забезпечення виконання своїх зобов`язань, свого свідомого бажання отримати кредитні кошти під заставу належного йому на той час нерухомого майна, а також здійснення платежів на виконання умов кредитного договору протягом тривалого часу.
При підписанні оспорюваного правочину позивач підтвердив дійсність своїх намірів щодо його укладення, розуміння змісту та умов договору, своїх прав та обов`язків, а також правових наслідків його укладення. Аналіз змісту кредитного договору, обсягу прав та обов`язків сторін свідчить про те, що позивач погодився з його умовами та в подальшому вчиняв дії, спрямовані на його виконання.
Доводи позивача зводяться до того, що під час укладення договору він помилково розумів зміст окремих його положень та вважав, що отримує кредит на поточні потреби під заставу належного йому нерухомого майна, а тому не усвідомлював обов`язку щодо придбання нерухомості за адресою, визначеною договором, та виконання пов`язаних із цим зобов`язань.
При цьому твердження представника позивача про те, що якщо не було б зазначено саме такого цільового призначення кредиту , як придбання вказаної квратири, Банк не надав би позивачеві кредитні кошти - взагалі не знайшли свого підтвердження при розгляді даної справи, а є його власними припущеннями.
Крім того, суд звертає увагу на те, що 29.12.2016 року між Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку належні йому житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Наведені обставини свідчать про те, що позивач не лише уклав кредитний договір, а й вчинив подальші юридично значимі дії, спрямовані на забезпечення виконання взятих на себе кредитних зобов`язань шляхом передачі належного йому нерухомого майна в іпотеку.
Таким чином, поведінка позивача після укладення кредитного договору свідчить про усвідомлення ним характеру укладених правочинів, їх правових наслідків та прийняття на себе відповідних майнових зобов`язань. Зазначене, на переконання суду, не узгоджується з доводами позивача про перебування ним у помилці щодо істотних обставин правочину під час його укладення.
Суд не приймає до уваги посилання позивача на обставини, встановлені рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 16 квітня 2021 року у справі №490/3225/20, щодо неналежності платіжного доручення №P24K176394763A36548 від 28.12.2016 року як на підставу для визнання кредитного договору недійсним.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи за участю тих самих осіб. Разом із тим преюдиційне значення мають лише ті обставини, які були встановлені судом та становили предмет дослідження під час розгляду відповідної справи. Обставина неналежності вказаного платіжного доручення як доказу не свідчить про наявність підстав недійсності кредитного договору та не підтверджує існування помилки позивача щодо природи правочину чи прав та обов`язків сторін на момент його укладення.
Отже, наведені позивачем обставини не спростовують факту укладення сторонами кредитного договору, отримання позивачем кредитних коштів та виникнення між сторонами кредитних правовідносин.
Оцінюючи доводи позивача щодо помилки при укладенні кредитного договору, суд виходить із того, що зміст кредитного договору містить усі істотні умови кредитування, зокрема суму кредиту, розмір процентної ставки, порядок та строки повернення кредитних коштів, права та обов`язки сторін, а також наслідки невиконання умов договору. Доказів того, що на момент укладення договору позивач не був ознайомлений з його змістом або був позбавлений можливості ознайомитися з його умовами, матеріали справи не містять.
Суд також враховує, що після укладення договору позивач фактично отримав кредитні кошти та користувався ними протягом тривалого часу, здійснював платежі на виконання кредитних зобов`язань, не звертався до банку із заявами щодо внесення змін до умов договору, які вважав несправедливими чи незрозумілими, а також не заявляв про нерозуміння умов договору у розумний строк після його укладення. Такі дії він почав вчиняти лише підсля звернення до суду з позовом до нього про стягнення кредитної заборгованості.
Крім того, рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 16 квітня 2021 року у справі №490/3225/20, яке набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними окремих положень цього ж кредитного договору з підстав введення його в оману - було відмовлено. 
Також рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 25 квітня 2023 року у справі №472/1171/20, яке набрало законної сили, встановлено факт неналежного виконання позивачем умов кредитного договору та стягнуто заборгованість за цим договором.
26 січня 2021 року у Постанові по справі № 522/1528/15-ц, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість.
Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює зміст відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишається незмінним, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, внаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати.
Саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.
Належному способу захисту такого інтересу відповідає вимога про визнання відсутності права першої особи (і кореспондуючого обов`язку другої) на підставі пункту 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.
Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, в минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту є спосіб, спрямований на захист порушених прав позивача, а не спосіб захисту його інтересів, спрямований на усунення правової невизначеності, яка існувала в минулому.
Зокрема, якщо судом розглядається справа про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права у цьому провадженні, доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.
Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з указаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.
Аналогічно, після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, із тих підстав, що порука припинилася.
Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.
У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.
Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, звернула увагу судів, що правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення ЄСПЛ від 09 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, §53). Тому задоволення позову про визнання поруки припиненою в одній справі не є ані підставою перегляду судового рішення в іншій справі за нововиявленими обставинами (частина друга статті 423 ЦПК України), ані підставою визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (частина друга статті 432 ЦПК України).
Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»). Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково збігається з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону). 
Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. ТНЕ UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, рішення ЄСПЛ від 22 листопада 1995 року).
Як вбачається з судових рішень, пов`язаних із виконанням кредитного договору № 21Ф-2016 від 28.12.2016 року, ОСОБА_1 брав участь у судових справах № 490/3225/20 та № 472/1171/20 як особисто, так і через свого представника, та був обізнаний із підставами і розміром заявленої банком заборгованості.
При цьому матеріали справ не містять відомостей про те, що під час розгляду справи про стягнення з нього заборгованості ща кредитним договром ОСОБА_1 оспорював правомірність застосування Банком положень кредитного договору щодо п.3.6 збільшення процентної ставки (маржі) на 5 % річних та п.5.3, в якому зазначено, що у разі невиконання позичальником п.2.3. або п.6.3 або п.9.7 кредитного договору, маржа по кредиту, визначена у п.3.6. збільшується на 5% річних, та діє до повного виконання Позичальником умов цього договору. Сторони домовились що зміна розміру маржі, у випадках передбачених цим пунктом, здійснюється без внесення змін до цього договору, у зв`язку з невиконанням умов договору або заявляв відповідні заперечення щодо порядку нарахування процентів.
За таких обставин суд доходить висновку, що позивачем не доведено наявності помилки щодо природи правочину чи прав та обов`язків сторін на момент укладення кредитного договору. Наведені ним доводи фактично зводяться до власного тлумачення окремих умов договору та незгоди з наслідками його виконання, що не є підставою для визнання правочину недійсним відповідно до статті 229 ЦК України.
Крім того, суд враховує, що вимгога позову про стягнення з ОСОБА_1 , на користь Банку 205 111,75 грн та зарахування сплачених ним 1034887,25 грн - взагалі не відповідає належному способу захисту порушеного права - адже існує рішення суду , яке набрало законної сили ( і яке ОСОБА_1 не оскаржував) , яким встановлено суму заборгованості, яка підлягає стягненню з нього, як боржника за вищезазначеним кредитним договором. 
Таким чином, належних, допустимих та достатніх доказів того, що на момент укладення кредитного договору волевиявлення позивача не відповідало його внутрішній волі або що він перебував під впливом істотної помилки, суду не надано, у зв`язку з чим позовні вимоги про визнання недійсним кредитного договору №21Ф-2016 від 28 грудня 2016 року та застосування наслідків недійсності правочину є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Щодо зазначення стороною позивача, що кредитний договір є нікчемним "через призму ч.1 ст. 203 ЦК України, як такий що суперечить моральним засадам суспільства " - не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки позивачем не зазачено, яким саме моральним засадам суспільства суперечить цей кредитний договір.
Щодо зазначення стороною позивача, що кредитний договір є нікчемним "через призму ст. 607 ЦК України, оскільки зобов`язання припиняється неможливістю його виконання"- є безпідставними, оскільки грунтуються на очевидному хибному тлумаченню норм права представника позивача.
Під час розгляду справи також представником відповідача подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК України), а позовна давність до вимог про стягнення неустойки - один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Виходячи із змісту зазначеної норми, відсутність поважних причин пропущення позовної давності є підставою для відмови у позові лише за доведеності порушення прав позивача.
Положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.
Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, судом не вбачається порушення прав позивача відповідачем під час укладення та виконання кредитного договору, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним. А оскільки судом не встановлено підстав для визнання кредитного договору недійсним, тому суд також не застосовує і строки позовної давності за клопотанням представника відповідача.
Так, у рішення ЄСПЛ у справі «Бендерський проти України» (Benderskiy v. Ukraine), заява 22750/02 посилається на рішення ЄСПЛ «Руїз Торійа проти Іспанії» (Ruiz Torija et Hiro Balani c. Espagne) від 9 грудня 1994, де зазначено наступне: «29. Суд повторює, що п. 6 ст. 1 (ст. 6-1) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але не можуть бути зрозумілі як вимагаючи детальної відповіді на кожен аргумент (див. Van de Hurk v Рішення Нідерландів від 19 квітня 1994 р., серія A №. 288, стор. 20, абз. 61). Ступінь застосування цього обов`язку надавати причини може змінюватися залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно враховувати, серед іншого, різноманіття матеріалів, які сторона може надати суди та розбіжності, що існують у Договірних Державах щодо до законодавчих положень, звичаєвих правил, юридичного висновку та презентації та складання судових рішень. Тому питання, чи має суд не виконав зобов`язання повідомити причини, що випливає зі ст. 6 (ст. 6) Конвенції, може бути визначено лише у світлі обставин справи».
У рішенні ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України» (Заява N 4909/04), 10 лютого 2010 року: «58. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, хоча пункт 1 статті 6 конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203-205, 216, 627, 638, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 13, 81, 141, 258, 263, 265, 273, 280, 354 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства “Кредобанк” про визнання договору недійсним - відмовити в повному обсязі.
Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Суддя О.А. Гуденко