Номер провадження 2/754/463/26
Справа №754/21158/25
РІШЕННЯ 
Іменем України

04 червня 2026 року Деснянський районний суд міста Києва у складі головуючої судді Сенюти В.О., розглянувши в спрощеному позовному провадженні без виклику (повідомлення) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини та матері дитини, -
ВСТАНОВИВ:
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини та матері дитини.
Позиції учасників справи
Подана позовна заява обґрунтована тим, що сторони по справі перебувають у шлюбі з 07.10.2005. До реєстрації шлюбу, під час спільного проживання у сторін народився син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Син ОСОБА_3 є дитиною з інвалідністю, його мати є законним представником. 24.03.2022 після початку повномасштабного вторгнення рф, відповідач вивіз позивачку та сина до села Міцівці Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, де протягом двох тижнів зловживав алкогольними напоями. Після спроби відповідача забрати у позивачки кошти, відповідач застосував фізичне насильство. У зв`язку із чим позивачка за допомогою волонтерів виїхала з дитиною до Республіка Польща. Відповідач навмисно ухиляється від утримання сина - інваліда. Крім того, позивачка постійно проживає з дитиною з інвалідністю по слуху, яка не може обходитися без стороннього догляду. На підставі викладеного позивачка просить стягнути з відповідача аліменти на утримання сина у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно на весь строк інвалідності, починаючи з дати подання заяви та стягнути аліменти на утримання позивачки у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно на весь строк інвалідності спільної дитини та здійснити розподіл судових витрат.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову. На підтвердження наявності у дитини статусу дитини з інвалідністю надано посвідчення від 23.01.2020. Відтак ОСОБА_3 у строк до 06.10.2023 мав статус дитини з інвалідністю до 18 років. Від 07.10.2023 ОСОБА_3 не має статусу дитини з інвалідністю та є повнолітньою особою. Позивачка не надала належних доказів на підтвердження стану непрацездатності сина ОСОБА_3 . Посилання позивача на постійне проживання із дитиною, яка на момент подачі позову досягла повноліття, не надає підстав для реалізації права на стягнення аліментів на її утримання. Разом з тим, на утриманні відповідача перебуває його батько, який є лежачим хворим, за догляд якого відповідач кошти не отримує. Крім того, відповідач має захворювання в стопах, колінних суглобах, поперековому відділі хребта. Відповідач стверджує, що стан здоров`я сина є нормальним та протилежний стану, про який вказує позивач у своєму позові. Оскільки до виїзду дитини за межі України, відповідач разом з сином катався на велосипедах, картингу, грали у боулінг, збирали гриби, ремонтували автомобіль. Син самостійно готував їжу про що є відео докази, навіть інколи самостійно їздив до школи - інтернат № 26. Відповідач, після встановлення сину діагноз «приглухуватість» придбав слухові апарати для покращення слуху. До виїзду сина за кордон, відповідач кожні вихідні проводив час та проживав із сином .
Процесуальні дії та рішення суду
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 22.12.2025 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін.
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 04.06.2026 відмовлено у розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.
Фактичні обставини справи
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , батьками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що свідчить копія свідоцтва про народження (а.с.15).
Згідно копії свідоцтва про шлюб від 10.10.2011, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб.
Відповідно до копії посвідчення серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 є законним представником дитини з інвалідністю або особи з інвалідністю з дитинства, особи, яка не має права на пенсію, особи з інвалідністю, якщо таку особу визнано недієздатною. 
Згідно копії довідки від 31.05.2008 ОСОБА_3 встановлено діагноз - «Приглухуватість ІІ ступеню».
Згідно аудіограми № 1258/161 від 29.12.2011 ОСОБА_3 встановлено діагноз - глухота ІV ступеню.
На момент звернення позивачки до суду із вказаним позовом, ОСОБА_3 на користь якого позивачка просить стягнути аліменти є повнолітньою особою.
Мотивувальна частина та позиція суду
Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.
Згідно ч. 1 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
Аналіз положень глави 16 СК України дає можливість суду дійти висновку, що обов`язок батьків утримувати повнолітню особу виникає у разі, якщо: 
?повнолітня дочка/син є непрацездатними, які потребують матеріальної допомоги;
?повнолітня дочка/син продовжує навчання;
?батьки мають можливість надавати матеріальну допомогу.
Положення ст. 1 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» закріплює визначення непрацездатних осіб.
Так, непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнанні інвалідами, у тому числі діти - інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідного до цього Закону.
Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про охорону дитинства» дитина -інвалід - дитина зі стійким розладом функцій організму, спричиненим захворюванням, травмою або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що зумовлюють обмеження її нормальної життєдіяльності та необхідність додаткової соціальної допомоги і захисту.
Згідно положення ЗУ «Про охорону дитинства» - термін «дитина» застосовується до особи віком до 18 років, якщо згідно з законом, застосованим до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше.
Отже, враховуючи те, що позовна заява подана у період повноліття ОСОБА_3 , суд приходить до виснвоку, що останній втратив статус «дитина - інвалід» .
Разом з тим, всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України сторона позивача не надала суду докази того, що ОСОБА_3 перебував на огляді в Медико - соціальній експертній комісії, за результатами якого повнолітньому ОСОБА_3 була встановлена група інвалідності.
Також, письмові матеріали справи не містять доказів того, що повнолітній ОСОБА_3 потребує матеріальної допомоги.
Крім того, доказів на підтвердження наявності підстав, передбачених ч. 1 ст. 199 СК України письмові матеріали справи також не містять, а позовна заява не містить вказаних підстав позову.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачкою не наведено обставин та не доведено доказами в розумінні ст. 76-80 ЦПК України ту обставину, що повнолітній ОСОБА_3 має підстави для отримання від відповідача аліменти на своє утримання.
Суд також звертає увагу на те, що позивачкою не доведено належними та достовірними доказами, що повнолітній ОСОБА_3 проживає разом із нею.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення аліментів з відповідача на користь позивачки на утримання повнолітнього ОСОБА_3 задоволенню не підлягає у зв`язку із недоведеністю.
Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки аліменти на її утримання у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно на весь строк інвалідності спільної дитини.
Згідно ч. 1 ст. 88 СК України, якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу.
Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає.
Враховуючи вище наведені висновки суду про те, що сторона позивача не надала докази її проживання разом із повнолітнім сином, докази встановлення групи інвалідності ОСОБА_3 , при цьому позов подано у період повноліття сина, а також докази того, син не може обходитися без постійного стороннього догляду вказана позовна вимога не може бути задоволена.
Разом з тим, доводи відповідача про те, що на його утриманні перебуває батько та надані копії висновку № 31 від 18.03.2026 та акт № 75 від 20.10.2025 суд до уваги не приймає, оскільки до відзиву на позовну заяву відповідачем всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано докази родинних відносин, відтак встановити вказані обставини суд не має можливості.
Інші доводи, наведені стороною відповідача не спростовують висновків суду.
Таким чином, на підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» позивачка звільнена від сплати судового збору за подання вказаної позовної заяви.
Відтак, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України та висновок суду про відмову у задоволенні позову, судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом міністрів України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 10, 76-81, 84, 141-142, 263-265, 273 ЦПК України, суд -
УХВАЛИВ:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення алменівт на утримання дитини та матері дитини - відмовити.
Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення/складання повного тексту шляхом подання безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційної скарги.
Повний текст рішення складено - 04.06.2026.
Суддя:   В.О. Сенюта