Справа № 598/1953/25
провадження № 2/598/506/2026

РІШЕННЯ
іменем України

"01" червня 2026 р.  Збаразький районний суд Тернопільської області
в складі : головуючого Гудими І.В.
секретаря Бумби М.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в місті Збаражі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ЗАРУБИНСЬКИЙ СПИРТОВИЙ ЗАВОД» про стягнення розрахункових коштів при звільненні,
встановив:
До провадження Збаразького районного суду Тернопільської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ЗАРУБИНСЬКИЙ СПИРТОВИЙ ЗАВОД» (далі – ДП «ЗАРУБИНСЬКИЙ СПИРТОВИЙ ЗАВОД») про стягнення розрахункових коштів при звільненні. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона перебувала у трудових відносинах із ДП «ЗАРУБИНСЬКИЙ СПИРТОВИЙ ЗАВОД» та працювала на посаді начальника зміни. Наказом в.о. директора ДП «ЗАРУБИНСЬКИЙ СПИРТОВИЙ ЗАВОД» Лакомого О.Б. від 22.07.2025 року №136 її було звільнено із займаної посади за згодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України. При цьому, як зазначає позивач, у день звільнення відповідач не провів з нею повний розрахунок, зокрема не виплатив нараховану заробітну плату за період з лютого 2025 року по день звільнення 22 липня 2025 року у загальній сумі 69 677,95 грн. У зв`язку з непроведенням розрахунку при звільненні позивач також зазначає про наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. У зв`язку з викладеним позивач просить стягнути з ДП «ЗАРУБИНСЬКИЙ СПИРТОВИЙ ЗАВОД» на її користь заборгованість із заробітної плати, не виплаченої при звільненні, у розмірі 69677,95 грн, а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення по день фактичного розрахунку.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що працювала у ДП «ЗАРУБИНСЬКИЙ СПИРТОВИЙ ЗАВОД» на посаді начальника зміни-технолога. 22 липня 2025 року її було звільнено із займаної посади за згодою сторін. Однак у день звільнення відповідачем не було проведено з нею повного та остаточного розрахунку, зокрема не виплачено належні їй розрахункові кошти при звільненні. У зв`язку із затримкою проведення розрахунку просить також стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку після звільнення. Крім того, позивач зазначила, що після звернення до суду відповідачем частково було погашено заборгованість, а саме 23 квітня 2026 року виплачено 15000 грн.
Представник відповідача ДП «ЗАРУБИНСЬКИЙ СПИРТОВИЙ ЗАВОД» Денис А.І. в судовому засіданні позов визнав частково, а саме в частині стягнення розрахункових коштів при звільненні, однак заперечив щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Пояснив, що надані позивачем відомості з Пенсійного фонду України підтверджують лише факт перебування позивача у трудових відносинах із відповідачем, однак не підтверджують розміру нарахованої та невиплаченої заробітної плати. Крім того, зазначив, що позивачем невірно здійснено розрахунок суми заборгованості по заробітній платі, оскільки у позовній заяві вказано загальну суму нарахованої заробітної плати без врахування обов`язкових податкових відрахувань та інших платежів, які відповідно до вимог законодавства підлягають утриманню роботодавцем перед виплатою працівникові. У зв`язку з цим представник відповідача вважав, що при визначенні розміру заборгованості має враховуватись фактична сума коштів, належна до виплати працівнику після здійснення передбачених законом утримань. Також зазначив, що ДП «ЗАРУБИНСЬКИЙ СПИРТОВИЙ ЗАВОД» з квітня 2025 року перебуває у скрутному фінансовому становищі, у зв`язку із чим виникла заборгованість із виплати заробітної плати працівникам. Крім того, вказав, що після звернення позивача до суду підприємством частково було погашено заборгованість перед нею, а саме 23 квітня 2026 року виплачено 15000 грн.
Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши здобуті під час судового засідання докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із ДП «ЗАРУБИНСЬКИЙ СПИРТОВИЙ ЗАВОД» та займала посаду начальника зміни. Вказані обставини підтверджуються копією сторінок трудової книжки серії НОМЕР_1 , відповідно до записів якої містяться відомості про прийняття позивача на роботу, її переведення на відповідні посади, а також запис про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника зміни 22 липня 2025 року за згодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України (а.с.11-13), та також не заперечуються стороною відповідача.
Позивач ОСОБА_1 стверджує, що у день звільнення відповідач не провів з нею повного розрахунку, у тому числі не виплатив усі належні їй суми заробітної плати. На підтвердження зазначених обставин позивачем подано скріншоти з електронних сервісів, які містять відомості про нарахування та фактичну виплату заробітної плати. При цьому сторона відповідача не заперечила факту непроведення з позивачем остаточного розрахунку у день її звільнення та, зі свого боку, також подала докази на підтвердження наявності заборгованості із виплати заробітної плати.
Так, позивачем подано скріншоти з електронного сервісу банківської установи, які містять відомості про зарахування грошових коштів на картковий рахунок ОСОБА_1 у лютому, березні та квітні 2025 року, а саме: у лютому 2025 року здійснено зарахування коштів у сумі 8902,85 грн, у березні 2025 року – зарахування у сумі 5430,00 грн, у квітні 2025 року – зарахування у сумі 5424,92 грн, із відображенням дат і часу здійснення відповідних операцій (а.с.14-16).
Крім того, позивачем подано скріншот з електронного сервісу Пенсійного фонду України, який містить відомості про нарахування заробітної плати, що враховується для визначення пенсії, ДП «ЗАРУБИНСЬКИЙ СПИРТОВИЙ ЗАВОД» за 2025 рік із розбивкою по місяцях. Зазначені відомості містять дані про нарахування заробітної плати за січень 2025 року у сумі 14 097,30 грн, лютий 2025 року — 17 050,00 грн, березень 2025 року — 11 367,00 грн, квітень 2025 року — 15 774,02 грн, травень 2025 року — 4 133,45 грн, червень 2025 року — 9 104,40 грн, а також за липень 2025 року — 12 249,08 грн. (а.с.17).
Разом з тим, стороною відповідача подано відомість №44 від 23 квітня 2026 року про виплату заробітної плати та авансу працівникам ДП «ЗАРУБИНСЬКИЙ СПИРТОВИЙ ЗАВОД», відповідно до якої ОСОБА_1 23 квітня 2026 року було виплачено 15000 грн (а.с.87). 
Також відповідачем подано розрахункові листки ОСОБА_1 за лютий-липень 2025 року, які містять відомості про нарахування заробітної плати, здійснені утримання, фактично виплачені суми та наявну заборгованість підприємства перед позивачем станом на відповідні періоди. Згідно вказаних розрахункових листків, борг підприємства перед ОСОБА_1 станом на липень 2025 року становив 49187,57 грн (а.с.88).
Крім того, сторона відповідача зазначає, що при визначенні розміру заборгованості із заробітної плати враховано загальну суму нарахованої заробітної плати без урахування передбачених законом податкових відрахувань та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню роботодавцем при виплаті заробітної плати працівнику.
Відповідно до ч.1 статті 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що відповідачем не було виконано обов`язку щодо проведення з позивачем повного та остаточного розрахунку у день її звільнення, як це передбачено вимогами статей 47, 116 КЗпП України. Факт наявності заборгованості із виплати заробітної плати підтверджується як доказами, поданими позивачем, так і доказами, наданими стороною відповідача, зокрема розрахунковими листками та відомістю про часткове погашення заборгованості. При цьому сторона відповідача у судовому засіданні факту непроведення остаточного розрахунку з позивачем у день її звільнення не заперечувала, однак вказувала на невірне визначення позивачем розміру заборгованості, оскільки при розрахунку враховано загальну суму нарахованої заробітної плати без урахування обов`язкових податкових відрахувань та інших платежів, які підлягають утриманню роботодавцем при виплаті заробітної плати працівнику, а також заперечувала щодо наявності підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості із заробітної плати при звільненні підлягають частковому задоволенню.
Так, із поданих стороною відповідача розрахункових листків ОСОБА_1 за лютий-липень 2025 року вбачається, що станом на липень 2025 року заборгованість ДП «ЗАРУБИНСЬКИЙ СПИРТОВИЙ ЗАВОД» перед позивачем по заробітній платі становила 49187,57 грн. Вказані розрахункові листки містять відомості про нарахування заробітної плати, здійснені утримання та фактично виплачені суми, а тому суд бере їх до уваги як належні та допустимі докази при визначенні фактичного розміру заборгованості по заробітній платі. При цьому позивачем дані відомості, що зазначені у розрахунковому листку не заперечувались.
Суд також враховує, що позивачем на підтвердження позовних вимог подано скріншоти з електронних сервісів банківської установи та Пенсійного фонду України, однак зазначені відомості самі по собі не містять повного розрахунку належних до виплати сум із врахуванням проведених утримань та фактично здійснених виплат, у зв`язку із чим суд оцінює їх у сукупності з іншими доказами у справі.
Разом з тим, судом встановлено, що після звернення позивача до суду відповідачем частково було погашено заборгованість із виплати заробітної плати, а саме 23 квітня 2026 року на користь ОСОБА_1 виплачено 15000 грн, що підтверджується відомістю №44 від 23 квітня 2026 року про виплату заробітної плати та авансу працівникам ДП «ЗАРУБИНСЬКИЙ СПИРТОВИЙ ЗАВОД». Вказані обставини позивачем також не заперечувались.
Таким чином, з урахуванням здійсненої відповідачем часткової виплати заборгованості, невиплаченою залишається сума у розмірі 34187,57 грн (49187,57 грн – 15000 грн = 34187,57 грн), яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Щодо стягнення з ДП «ЗАРУБИНСЬКИЙ СПИРТОВИЙ ЗАВОД» на користь позивача середньомісячного заробітку за час затримки виплати розрахункових суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеної у справі № 6-64цс13, згідно із ч. 1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного суду від 08 лютого 2022 року, справа № 755/12623/19, провадження № 14-47цс21, середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. 
При стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України, суд керується постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).
Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно з п. 8 розд. ІV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.
Таким чином, для покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, необхідним є встановлення факту невиплати належних працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, з вини роботодавця.
Як встановлено судом, у день звільнення ОСОБА_1 відповідач не провів з нею повного розрахунку, а тому у позивача виникло право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Оскільки відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за фактично відпрацьований час, суд при визначенні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні враховує розрахункові листки позивача за останні два місяці, у яких нею фактично відпрацьовувався робочий час.
Так, із розрахункового листка за квітень 2025 року вбачається, що позивачем фактично відпрацьовано 13 днів (132 години), за які їй нараховано: оклад по годинах у розмірі 8525,25 грн, доплату за нічні години у розмірі 620,06 грн та доплату за вечірні години у розмірі 77,51 грн, що разом становить 9222,82 грн.
При цьому суд не бере до уваги суму відпускних у розмірі 6551,20 грн, нараховану позивачу у квітні 2025 року за період щорічної відпустки з 17 по 26 квітня 2025 року, оскільки вказані виплати не є оплатою за фактично відпрацьований час.
З розрахункового листка за травень 2025 року вбачається, що позивачем фактично відпрацьовано 8 днів (64 години), за які їй нараховано заробітну плату у розмірі 4133,45 грн.
Разом з тим, суд не бере до уваги розрахунковий листок за червень 2025 року, оскільки із його змісту вбачається, що нараховані у вказаному місяці суми є оплатою щорічної відпустки за періоди з 16 по 30 червня 2025 року та з 1 по 9 липня 2025 року, а відомості про фактично відпрацьований позивачем час у червні 2025 року відсутні.
Суд також враховує, що відповідач, будучи роботодавцем та володіючи первинними документами бухгалтерського обліку, необхідними для проведення точного розрахунку середнього заробітку позивача, зокрема довідкою про середню заробітну плату та табелями обліку робочого часу, таких доказів суду не надав. За таких обставин суд здійснює розрахунок середнього заробітку на підставі наявних у матеріалах справи доказів, поданих сторонами.
Таким чином, загальний розмір заробітної плати позивача за фактично відпрацьований час за останні два місяці роботи становить 13356,27 грн (9222,82 грн + 4133,45 грн = 13356,27 грн).
Згідно поданих розрахункових листків, загальна кількість фактично відпрацьованих позивачем днів у квітні та травні 2025 року становить 21 робочий день (13 + 8 = 21).
Суд бере до уваги кількість фактично відпрацьованих позивачем робочих днів, а не годин, оскільки матеріали справи не містять доказів запровадження щодо позивача підсумованого обліку робочого часу, у зв`язку з чим відсутні підстави для визначення середньої заробітної плати виходячи із середньогодинного заробітку.
Відтак середньоденний заробіток позивача відповідно до Порядку №100 становить 636,01 грн (13356,27 грн : 21 робочий день = 636,01 грн).
Період затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України визначається з наступного дня після звільнення, тобто з 23 липня 2025 року, по день ухвалення даного судового рішення — 01 червня 2026 року.
Водночас, враховуючи положення частини першої статті 117 КЗпП України, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню не більш як за шість місяців, тобто за період з 23 липня 2025 року по 23 січня 2026 року включно.
За вказаний період кількість робочих днів становить 132 робочі дні, зокрема: липень 2025 року — 7 робочих днів, серпень 2025 року — 21 робочий день, вересень 2025 року — 22 робочі дні, жовтень 2025 року — 23 робочі дні, листопад 2025 року — 20 робочих днів, грудень 2025 року — 23 робочі дні, січень 2026 року — 17 робочих днів, усього 133 робочі дні.
Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 83953,32 грн, що визначається шляхом множення середньоденного заробітку на кількість робочих днів затримки (636,01 грн ? 133 робочі дні = 84589,33 грн).
Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, суд також враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, відповідно до якої механізм компенсації, передбачений статтею 117 КЗпП України, не повинен призводити до явно неспівмірних наслідків для роботодавця, а суд, виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, має право зменшити розмір такого відшкодування.
При цьому суд враховує розмір простроченої заборгованості із заробітної плати, тривалість періоду затримки розрахунку, часткове погашення відповідачем заборгованості після звернення позивача до суду, скрутне фінансове становище відповідача, наявність спору між сторонами щодо розміру належних до виплати сум, а також співвідношення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку до розміру фактичної заборгованості із заробітної плати.
Крім того, суд враховує, що відповідачем частково погашено заборгованість із виплати заробітної плати у сумі 15000 грн, а також те, що відповідачем визнавався факт наявності заборгованості із заробітної плати, однак заперечувався її розмір та підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
З урахуванням наведеного, виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи співвідношення суми середнього заробітку до розміру фактичної заборгованості із заробітної плати, суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 50000,00 грн з урахуванням обов`язкових податкових відрахувань та інших платежів, які підлягають утриманню роботодавцем під час виконання судового рішення.
Оскільки позивач відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду із даним позовом, а позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідача відповідно до статті 141 ЦПК України підлягає стягненню у дохід держави судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок.
Керуючись статтями 47, 83, 116, 117 Кодексу законів про працю України, статтями 12, 13, 81, 141, 259, 263–265, 280, 281, 284, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
ухвалив:
Позовну заяву ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ЗАРУБИНСЬКИЙ СПИРТОВИЙ ЗАВОД» (місцезнаходження вул.Заводська, буд.1, с.Зарубинці, Тернопільського району Тернопільської області, ЄДРПОУ 00375065) про стягнення розрахункових коштів при звільненні – задовольнити частково.
Стягнути з ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ЗАРУБИНСЬКИЙ СПИРТОВИЙ ЗАВОД» на користь ОСОБА_1 34187 (тридцять чотири тисячі сто вісімдесят сім) гривень 57 копійок розрахункових коштів при звільненні.
Стягнути з ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ЗАРУБИНСЬКИЙ СПИРТОВИЙ ЗАВОД» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок з урахуванням обов`язкових податкових відрахувань та інших платежів, які підлягають утриманню роботодавцем під час виконання судового рішення.
Стягнути з ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ЗАРУБИНСЬКИЙ СПИРТОВИЙ ЗАВОД» судовий збір на користь держави в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
В решті позову відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження – якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Дане рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне рішення суду складено та підписано 01 червня 2026 року.

СУДДЯ      Ігор ГУДИМА