ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 червня 2026 року
м. Київ
справа № 990/65/25
провадження № 11-139заі26
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді Погрібного С. О.,
судді-доповідачки Мартинюк Н. М.,
суддів Білоконь О. В., Булейко О. Л., Гімона М. М., Губської О. А., Ємця А. А., Короля В. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ступак О. В., Тітова М. Ю., Ткача І. В., Уркевича В. Ю., 
за участю:
секретаря судового засідання Дехтяренко О. В.,
представника позивача - адвоката Стельмащука А. В., 
представниці відповідача - Петренко Ю. В.,
розглянула у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції справу № 990/65/25 за позовом  ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправними дій та скасування рішення
за апеляційною скаргою Вищої кваліфікаційної комісії суддів України на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 9 березня 2026 року у справі № 990/65/25 (судді Білак М. В., Желєзний І. В., Загороднюк А. Г., Мацедонська В. Е., Соколов В. М.) 
ВСТАНОВИЛА:
Короткий зміст та обґрунтування наведених у позовній заяві вимог
1. У лютому 2025 року  ОСОБА_1 (далі також - позивач)  через свою представницю - адвокатку Ткаченко Юлію Олегівну (далі також - представниця, адвокатка) звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія, скаржник), у якому просив визнати протиправними дії Комісії щодо продовження кваліфікаційного оцінювання судді ОСОБА_1. та скасувати рішення ВККС від 16 грудня 2024 року № 234/ко-24 про визнання судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді, та внесення подання до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) про звільнення судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 з посади (далі - Спірне рішення, рішення ВККС від 16 грудня 2024 року № 234/ко-24).
2. На обґрунтування позову представниця позивача зазначала, що 16 грудня 2024 року ВККС провела пленарне засідання, на якому розглядалося питання підтримки рішення колегії ВККС від 23 вересня 2019 року № 811/ко-19, ухваленого за результатами кваліфікаційного оцінювання судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді.
3. Водночас адвокатка покликалася на пункт 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), відповідно до якого відповідність займаній посаді суддів, призначених строком на п`ять років або обраних безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оцінюється колегіями ВККС у порядку, визначеному цим Законом.
4.  ОСОБА_2 наголошувала, що чинне законодавство не передбачає процедури розгляду ВККС у пленарному складі рішень, ухвалених її колегіями, щодо суддів, яких уже визнано такими, що відповідають займаній посаді, та стосовно яких ВРП прийняла рішення про внесення Президентові України подання про призначення на посаду.
5. Представниця позивача зазначала, що на момент проведення пленарного засідання 16 грудня 2024 року відповідність ОСОБА_1 критеріям доброчесності, професійної етики та займаній посаді була підтверджена рішенням ВРП від 17 грудня 2020 року № 3497/0/15-20. За таких обставин дії ВККС щодо проведення пленарного засідання та ухвалення Спірного рішення є, на її думку, протиправними, оскільки закон не передбачає можливості повторного оцінювання судді з метою підтвердження відповідності займаній посаді.
6. Адвокатка вважала, що перегляд ВККС свого рішення від 23 вересня 2019 року № 811/ко-19 та його скасування у спосіб, не передбачений законом, порушує принцип верховенства права.
7. Крім того, представниця зазначала, що у зв`язку з порушенням прав ОСОБА_1 . Спірним рішенням він має право на його оскарження на підставі положень Конституції України, Загальної декларації прав людини, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а також Закону № 1402-VIII.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
8. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 9 березня 2026 року позов задовольнив. Визнав протиправними дії Комісії щодо продовження кваліфікаційного оцінювання судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 . Визнав протиправним і скасував рішення ВККС від 16 грудня 2024 року № 234/ко-24 про визнання судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді, та внесення подання до ВРП про звільнення судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 з посади.
9. Суд першої інстанції виходив із того, що процедура кваліфікаційного оцінювання судді ОСОБА_1. на відповідність займаній посаді набула статусу завершеної після ухвалення ВККС рішення від 23 вересня 2019 року № 811/ко-19та подальшої його реалізації шляхом прийняття ВРП рішення від 17 грудня 2020 року № 3497/0/15-20 про внесення Президентові України подання про призначення ОСОБА_1. на посаду судді Господарського суду Харківської області.
10. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду виснував, що у ситуації, коли процедура кваліфікаційного оцінювання позивача була завершена, її результат реалізований шляхом ухвалення ВРП рішення від 17 грудня 2020 року № 3497/0/15-20, подальше втручання ВККС у статус позивача у формі рішення від 16 грудня 2024 року № 234/ко-24 відбулося поза межами процедури кваліфікаційного оцінювання, визначеної Законом № 1402-VIII з урахуванням підпункту 3 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 4 червня 2020 року № 679-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій в статус суддів» щодо відрядження суддів та врегулювання інших питань забезпечення функціонування системи правосуддя в період відсутності повноваженого складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України» (далі - Закон № 679-ІХ).
11. Суд першої інстанції також зазначив, що межі дискреції ВККС у процедурі оцінювання судді на відповідність займаній посаді не є неосяжними та повинні здійснюватися з дотриманням вимог частини другої статті 19 Конституції України, зокрема в аспекті зобов`язання діяти на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Короткий зміст та обґрунтування наведених в апеляційній скарзі вимог
12. ВККС не погодилася з ухваленим судом рішенням та звернулася до Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) з апеляційною скаргою, у якій, стверджуючи, що це рішення не відповідає вимогам Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) щодо законності й обґрунтованості його ухвалення, повноти та об`єктивності аналізу фактичних обставин і зібраних у справі доказів, просить його скасувати й ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
13. На обґрунтування апеляційної скарги Комісія доводить, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, і неправильно застосував абзац другий частини першої статті 88 Закону № 1402-VIII, оскільки не врахував того, що дії Комісії, спрямовані на закінчення кваліфікаційного оцінювання позивача займаній посаді судді, здійснено на виконання пункту 3 резолютивної частини рішення ВККС від 23 вересня 2019 року № 811/ко-19, тому висновок суду першої інстанції про повторність кваліфікаційного оцінювання, яке Комісія проводить щодо позивача, є помилковим. 
14. У цьому контексті ВККС зазначає про необхідність застосування глави 1 «Кваліфікаційне оцінювання» розділу V «Кваліфікаційний рівень судді» та пунктів 20, 21, 22, 23, 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення»
Закону № 1402-VIII у їх системному взаємозв`язку. Стверджує, що конструкція пункту 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення»
Закону № 1402-VIII прямо вказувала на необхідність проведення оцінювання в порядку, передбаченому саме цим Законом. Водночас Закон № 1402-VIII визначав лише порядок кваліфікаційного оцінювання. Також скаржник наполягає, що положення Закону № 1402-VIII про ухвалення ВККС рішень кваліфікованою більшістю голосів не тільки відповідає легітимній меті закону, але було і є достатньо чітким, передбачуваним і зрозумілим для всіх суб`єктів, яких вони стосуються.
15. Мовить скаржник і про неправильне застосування судом першої інстанції пункту 3 частини другої розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 679-ІХ, наполягаючи, що цей Закон не врегульовував процедуру кваліфікаційного оцінювання відповідності судді займаній посаді.
16. Покликаючись на статтю 131 Конституції України та статті 92, 93 Закону № 1402-VIII, скаржник наполягає, що ВККС - єдиний орган державної влади, на який покладено конституційну функцію зі здійснення оцінювання суддів. Жоден інший орган чи установа не уповноважені здійснювати конституційні функції добору та оцінювання суддів, зокрема ВРП.
17. Отже, завершення процедури призначення судді на підставі положень
Закону № 679-ІХ, на переконання скаржника, не впливає на проходження процедури кваліфікаційного оцінювання судді на відповідність займаній посаді, яку в спірних правовідносинах Комісія не завершила.
18. На підставі викладеного ВККС наполягає на відсутності нормативно-правових підстав для закінчення кваліфікаційного оцінювання позивача на відповідність займаній посаді після ухвалення колегією ВККС рішення про його відповідність займаній посаді за наявності висновку Громадської ради доброчесності (далі - ГРД) про невідповідність критеріям доброчесності та професійної етики. Отже, Комісія вважає висновок суду першої інстанції стосовно фактичного завершення кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді судді щодо позивача помилковим і таким, що суперечить не лише нормам Закону № 1402-VIII, а й змісту рішення ВККС від 23 вересня 2019 року № 811/ко-19, яке не набрало чинності відповідно до пункту 3 його резолютивної частини. 
19. Мовить ВККС у скарзі про те, що, здійснюючи судовий контроль за реалізацією дискреційних повноважень щодо оцінки судді на предмет її відповідності встановленим законом критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності згідно з положеннями частини другої статті 2 КАС України, суд мав перевірити викладені у Спірному рішенні висновки Комісії на предмет їх об`єктивності та обґрунтованості.
20. Натомість суд зосередився виключно на констатації процедурних порушень під час проведення кваліфікаційного оцінювання судді на відповідність займаній посаді з урахуванням впливу на ці правовідносини Закону № 679-ІХ.
21. Йдеться у скарзі й про те, що запроваджений законодавцем механізм судової реформи, який, серед іншого, передбачав необхідність ухвалення Комісією у пленарному складі рішення кваліфікованою більшістю голосів у межах кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді, застосовується Комісією від самого початку реалізації зазначеної процедури. Відтак скасування судом першої інстанції Спірного рішення з підстав та мотивів зазначених у цьому судовому рішенні порушує принцип об`єктивності, зокрема, щодо рівності умов учасників кваліфікаційного оцінювання (тобто суддів).
22. Зазначене судове рішення ставить під сумнів легітимність порядку, визначеного законом, щодо ухвалення Комісією у пленарному складі рішення кваліфікаційною більшістю голосів у межах кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді за наявності висновку ГРД, - застосовуваного Комісією в період проведення кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді протягом усього часу проведення такої процедури.
23. Зазначене, на думку Комісії, матиме своїм наслідком привілейоване становище окремої групи суддів, кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді яких з об`єктивних підстав не було закінчено (про що мало б свідчити рішення Комісії, ухвалене за результатами проведеного кваліфікаційного оцінювання, яке набрало чинності).
24. Підкреслює, що Законом № 679-ІХ лише надано право ВРП на період відсутності повноважного складу Комісії вносити Президентові України подання про призначення такого судді на посаду, а кваліфікаційне оцінювання на відповідність судді займаній посаді повинно продовжуватися з ухваленням відповідного рішення пленарним складом Комісії. Цим рішенням згідно із законом і затверджується таке оцінювання. Призначення судді на посаду не змінює встановленого чинним законодавством порядку завершення кваліфікаційного оцінювання у випадку наявності висновку ГРД.
25. Будь-який інший підхід до процедур кваліфікаційного оцінювання означає не просто відхилення від конституційної засади функціонування судової влади на принципі «єдиного статусу судді», а формування в Україні частини суддівського корпусу, яка «за волею обставин» пройде кваліфікаційне оцінювання за «спрощеною процедурою». Реалізація такого підходу, на переконання ВККС, матиме своїм наслідком нівелювання довіри до результатів судової реформи та завдасть шкоди авторитету правосуддя.
26. Вважає, що оскаржуване судове рішення не ґрунтується на засадах верховенства права, є незаконним, необґрунтованим та має бути скасоване, як таке, що суперечить вимогам статті 242 КАС України.
Позиція позивача
27. У відзиві на апеляційну скаргу представниця позивача просить залишити її без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 9 березня 2026 року без змін. Також у відзиві адвокаткапорушує питання про постановлення окремої ухвали за наведеними нею фактами незаконних дій відповідача, які підривають авторитет правосуддя.
28. Не погоджуючись з аргументами апеляційної скарги ВККС, ОСОБА_2 зазначила, що абзац шостий пункту 13 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) чітко визначає, що ВРП уповноважена внести Президенту України подання про призначення на посаду судді, призначеного на посаду строком на п`ять років до набрання чинності Законом України від 2 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-VIII), виключно за умови, що за результатами кваліфікаційного оцінювання такий суддя підтвердив свою відповідність цій посаді.
29. Також представниця звертає увагу на стислий аналіз Офісу Ради Європи в Україні, наданий у грудні 2023 року до Закону № 679-IX та його застосування в контексті питань ВРП, в межах проєкту «Підтримка судової влади України в умовах війни та післявоєнного періоду», який імплементується управлінням програм співробітництва Ради Європи, у якому, серед іншого, йдеться про те, що немає підстав вважати процедуру призначення, яку проводила ВРП відповідно до положень Закону № 679-IX, такою, яка може бути повторно відкрита, повторена чи оголошена недійсною, навіть якщо були б помилки.
30. Окрім того, у відзиві наголошено, що доводи апеляційної скарги ВККС щодо принципу єдиного статусу судді є суперечливими, оскільки саме зміни законодавства та регламентних процедур, на думку представниці, призвели до погіршення становища окремих суддів та порушення гарантій їх незалежності.
31. На підтвердження своєї позиції адвокатка зазначає, що правовідносинам щодо застосування Закону № 679-ІХ Велика Палата надавала вже правову оцінку в постановах від 3 липня 2025 року у справі № 990/383/24, від 23 жовтня 2025 року у справі № 990/45/24, від 11 грудня 2025 року у справі № 990/341/24, у яких дійшла висновку про закінчення процедури кваліфікаційного оцінювання судді на відповідність займаній посаді реалізацією рішення колегії ВККС після внесення ВРП подання Президентові України про призначення на посаду судді.
Рух апеляційної скарги
32. Ухвалою Великої Палати від 9 квітня 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комісії у цій справі, а іншою ухвалою від 27 травня 2026 року призначено справу до апеляційного розгляду в судовому засіданні на 15 годину 00 хвилин 11 червня 2026 року.
Обставини справи, установлені судом першої інстанції
33. Указом Президента України від 28 грудня 2010 року № 190/2010 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Господарського суду Харківської області строком на п`ять років.
34. Наказом голови Господарського суду Харківської області від 1 лютого 2011 року № 08-к зараховано до штату суду ОСОБА_1 на посаду судді з 1 лютого 2011 року строком на п`ять років.
35. Рішенням Комісії від 28 січня 2016 року № 7/зп-16 призначено первинне кваліфікаційне оцінювання судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 та рішенням від 17 березня 2016 року № 64/ко-16 визнано суддю таким, що не підтвердив можливість здійснювати правосуддя у відповідному суді, відсторонено від здійснення правосуддя до проходження ним повторного кваліфікаційного оцінювання та направлено до Національної школи суддів України для проходження перепідготовки.
36. Рішенням ВККС від 20 жовтня 2017 року № 106/зп-17 призначено кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 .
37. За результатами анонімного письмового тестування суддя ОСОБА_1 набрав 86,625 бала, за виконання практичного завдання - 63,25 бала, а загалом на етапі іспиту набрав 149,875 бала.
38. 2 листопада 2017 року позивач пройшов тестування особистих морально-психологічних якостей і загальних здібностей, 28 січня 2018 року - інтерв`ю з психологом, за результатами яких складено висновок і визначено рівні показників критеріїв особистої, соціальної компетентності, професійної етики та доброчесності.
39. Комісія у складі колегії 23 вересня 2019 року провела співбесіду із суддею.
40. У день проведення співбесіди в межах кваліфікаційного оцінювання до Комісії надійшов висновок ГРД про невідповідність судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затверджений 20 вересня 2019 року, на спростування якого суддя надав письмові пояснення, які були прийняті та враховані Комісією.
41. За результатами дослідження досьє та проведення співбесіди Комісія у складі колегії 23 вересня 2019 року ухвалила рішення № 811/ко-19 про визнання судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 таким, що відповідає займаній посаді. У резолютивній частині рішення вказано, що воно набирає чинності в порядку, визначеному абзацом третім підпункту 4.10.5 пункту 4.10 розділу ІV Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у редакції, чинній на момент ухвалення рішення (далі - Регламент).
42. Законом України від 16 жовтня 2019 року № 193-ІХ «Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон № 193-ІХ) та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування», який набрав чинності 7 листопада 2019 року, припинено повноваження членів ВККС.
43. Рішенням ВРП від 17 грудня 2020 року № 3497/0/15-20 Президентові України внесено подання про призначення ОСОБА_1. на посаду судді Господарського суду Харківської області. 
44. 1 червня 2023 року було сформовано повноважний склад ВККС та рішенням від 20 липня 2023 року № 34/зп-23 з метою продовження процедур оцінювання, передбачених Законом № 1402-VIII, здійснено повторний автоматизований розподіл справ між членами Комісії стосовно осіб, п`ятирічний строк призначення яких на посаду судді закінчився.
45. Згідно з протоколом повторного розподілу між членами Комісії від 25 липня 2023 року доповідачем у справі щодо судді ОСОБА_1 визначено члена Комісії ОСОБА_3 .
46. 10 червня 2024 року до Комісії надійшов висновок ГРД про невідповідність судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затверджений 8 червня 2024 року.
47.  Рішенням ВККС у пленарному складі від 16 грудня 2024 року № 234/ко-24 визнано суддю Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді. Внесено подання до ВРП про звільнення судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 із займаної посади.
48. Не погодившись із діями Комісії щодо проведення 16 грудня 2024 року пленарного засідання та з прийнятим рішенням № 234/ко-24, позивач через свою представницю звернувся з цим позовом до Верховного Суду.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновку суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
49. Заслухавши суддю-доповідачку, аргументи сторін, дослідивши матеріали справи та наведені в апеляційній скарзі і відзиві на неї доводи, Велика Палата дійшла висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з огляду на таке.
50. Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
51. Частинами першою та другою статті 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
52. Стаття 9 Конституції України визначає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
53. Так, статтею 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» конкретизовано, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
54. На підставі Закону України від 31 жовтня 1995 року № 398/95-ВР Україна приєдналася до Статуту Ради Європи, підтверджуючи тим самим відданість України ідеалам та принципам, які є спільним надбанням європейських народів.
55. Відповідно до статті 3 Статуту Ради Європи кожний член Ради Європи обов`язково повинен визнати принципи верховенства права та здійснення прав людини і основних свобод всіма особами, які знаходяться під його юрисдикцією, а також повинен відверто та ефективно співробітничати в досягненні мети Ради, визначеної у главі I.
56. Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Україна ратифікувала Конвенцію, взявши на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1 розділу І Конвенції).
57. Так, частиною першою статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
58. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
59. Частиною першою статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) як джерело права.
60. Крім того, частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.
61. Варто зауважити, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити у світлі її преамбули, яка проголошує верховенство права частиною спільної спадщини Договірних Сторін.
62. До того ж частина перша статті 129 Конституції України зобов`язує суди вирішувати спори, керуючись верховенством права, що, у свою чергу, означає й урахування тлумачення Конвенції, яке здійснює ЄСПЛ, як мінімальних стандартів демократичного суспільства.
63. У рішенні від 12 січня 2023 року у справі «Овчаренко та Колос проти України» (заяви № 27276/15 і № 33692/15) Суд зазначив, що трудові спори per se не виключаються зі сфери «приватного життя» у розумінні статті 8 Конвенції. Існують певні типові аспекти приватного життя, на які можуть вплинути такі спори внаслідок звільнення, пониження, відмови у доступі до професії або застосування інших подібних несприятливих заходів. До цих аспектів входять (а) «внутрішнє коло» заявника, (б) можливість заявника встановлювати та розвивати відносини з іншими людьми та (в) соціальна і професійна репутація заявника. У таких спорах існують два напрямки, за якими, як правило, виникають питання, пов`язані з приватним життям: або через підстави вжиття оскаржуваного заходу (у такому випадку Суд застосовує підхід, заснований на підставах), або, у деяких справах, через наслідки для приватного життя (у такому випадку Суд застосовує підхід, заснований на наслідках) (див. рішення від 25 вересня 2018 року у справі «Денісов проти України» [ВП] (Denisov v. Ukraine) [GC], заява № 76639/11, пункт 115). Під час застосування підходу, заснованого на наслідках, Суд визнає застосовність статті 8 Конвенції лише за умови, якщо ці наслідки є дуже серйозними та значною мірою впливають на приватне життя заявника (там само, пункт 116).
64.  ОСОБА_1 через свою представницю звернувся до суду із цим позовом, вважаючи, що ВККС прийняла рішення про визнання його таким, що не відповідає займаній посаді судді Господарського суду Харківської області, із внесенням до ВРП подання про його звільнення із цієї посади поза межами своїх повноважень.
65. Це рішення Комісії позивач оскаржує, зокрема, з підстави відсутності у ВККС у пленарному складі повноважень здійснювати його повторне оцінювання, наполягаючи, що процедура його кваліфікаційного оцінювання вже була завершена із прийняттям ВРП 17 грудня 2020 року рішення №  3497/0/15-20.
66.  Отже, оспорювані позивачем дії ВККС безпосередньо зачіпають його право на повагу до приватного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції, в аспекті доступу до обраної професії та можливості встановлювати і розвивати стосунки професійного характеру.
67. Водночас втручання у право на повагу до приватного життя є таким, що порушує статтю 8 Конвенції, якщо воно не є виправданим за пунктом 2 цієї статті Конвенції як таке, що було здійснене «згідно із законом», переслідує одну або декілька законних цілей, перелічених у ньому, і є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення цієї цілі / цих цілей.
68. Відповідач же у відзиві на позовну заяву і в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції наполягає на відсутності нормативно-правових підстав для закінчення кваліфікаційного оцінювання позивача на відповідність займаній посаді після ухвалення колегією ВККС рішення про його відповідність займаній посаді за наявності висновку ГРД про невідповідність критеріям доброчесності та професійної етики.
69. Оцінюючи висновки суду, рішення якого переглядається, та аргументи учасників справи, Велика Палата виходить з такого.
70. За правилами частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
71. Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
72. Отже, судовий контроль за реалізацією суб`єктами владних повноважень їхніх повноважень здійснюється за визначеними частиною другою статті 2 КАС України критеріями, зокрема чи діяли вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
73. Як установив суд першої інстанції, Указом від 28 грудня 2010 року № 1290/2010 Президент України призначив ОСОБА_1 на посаду судді Господарського суду Харківської області строком на п`ять років.
74. Рішенням Комісії від 28 січня 2016 року № 7/зп-16 призначено первинне кваліфікаційне оцінювання судді Господарського суду Харківської області ОСОБА_1., а рішенням від 17 березня 2016 року № 64/ко-16 визнано суддю таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді, відсторонено від здійснення правосуддя до проходження ним повторного кваліфікаційного оцінювання та направлено до Національної школи суддів України для проходження перепідготовки.
75. Після цього відбулася судова реформа.
76. Так, 30 вересня 2016 року набрали чинності Закон № 1401-VIII та Закон № 1402-VIII.
77. У зв`язку із цим розділ XV «Перехідні положення» Конституції України доповнено пунктом 16-1, підпункт 2 якого визначає, що повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено. Такі судді можуть бути призначені на посаду судді в порядку, визначеному законом.
78. Відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII, має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом (підпункт 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України).
79. Оскільки ОСОБА_1 був призначений на посаду судді Господарського суду Харківської області Указом Президента України від 28 грудня 2010 року № 1290/2010 строком на п`ять років, тобто до набрання чинності Законом № 1401-VIII, то його відповідність займаній посаді судді мала бути оцінена в порядку, визначеному законом.
80. Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні визначає
Закон № 1402-VIII (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), за пунктом 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» якого відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII, оцінюється колегіями ВККС у порядку, визначеному цим Законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням ВРП на підставі подання відповідної колегії ВККС.
81. Так, порядок здійснення кваліфікаційного оцінювання визначено у главі І розділу V «Кваліфікаційний рівень суддів» Закону № 1402-VIII.
82. Згідно із частиною другою статті 83 Закону № 1402-VIII критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність.
83. Відповідно до частини першої статті 85 Закону № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: 1) складення іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди.
84. У пункті 19 Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Комісії від 3 листопада 2016 року № 143/зп-16, конкретизовано, що співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження досьє та складається з таких етапів: оголошення доповіді за результатами дослідження досьє; надання судді (кандидату на посаду судді) можливості доповнити, уточнити чи спростувати оголошену в доповіді інформацію. Послідовне обговорення із суддею (кандидатом на посаду судді) показників, оцінювання яких потребує уточнення, з метою прийняття остаточного рішення щодо підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді або відповідності судді займаній посаді.
85. Крім того, частиною першою статті 87 Закону № 1402-VIII передбачено, що ГРД утворюється з метою сприяння ВККС у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання.
86. Згідно із частиною шостою статті 87 Закону № 1402-VIII ГРД здійснює такі повноваження: 1) збирає, перевіряє та аналізує інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); 2) надає ВККС інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); 3) надає, за наявності відповідних підстав, ВККС висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє; 4) делегує уповноваженого представника для участі у засіданні ВККС щодо кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді); 5) має право створити інформаційний портал для збору інформації щодо професійної етики та доброчесності суддів, кандидатів на посаду судді.
87. У частині четвертій статті 85 Закону № 1402-VIII передбачено, що до переліку інформації, яка має міститися у суддівському досьє, належить, зокрема і висновок ГРД (у разі його наявності).
88. За змістом пункту 4.8 Порядку формування і ведення суддівського досьє, затвердженого рішенням ВККС від 15 листопада 2016 року № 150/зп-16, висновок ГРД включається до відповідного досьє без проведення жодної перевірки, а тому як складова частина досьє відповідно до положень пункту 16 частини четвертої, пункту 4 частини п`ятої, частини дев`ятої статті 85 Закону № 1402-VІІІ підлягає дослідженню та оцінці, так само як інші документи, які є в досьє.
89. Згідно з підпунктом 4.10.1 пункту 4.10 Регламенту інформація щодо судді (кандидата на посаду судді) або висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності надається Комісії ГРД не пізніше ніж за 10 днів до визначеної Комісією дати засідання з проведення співбесіди стосовно такого судді (кандидата на посаду судді).
90. Висновок або інформація розглядаються Комісією під час співбесіди на відповідному засіданні в порядку, визначеному цим Регламентом та Положенням про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення (підпункт 4.10.3 пункту 4.10 Регламенту).
91. За встановленими у цій справі обставинами, до ВККС щодо позивача надійшов висновок ГРД, який Комісія у складі колегії досліджувала та обговорювала в ході розгляду питання про результати кваліфікаційного оцінювання позивача, за результатом якого прийняла рішення від 23 вересня 2019 року № 811/ко-19 про визнання його таким, що відповідає займаній посаді судді Господарського суду Харківської області.
92. Стосовно повноважень ВККС щодо розгляду інформації або висновку ГРД Велика Палата в постанові від 25 червня 2019 року у справі № 9901/460/18 виснувала, що Законом № 1402-VІІІ не передбачено право ВККС приймати рішення про залишення без розгляду інформації або висновку, які були надані ГРД, як і не передбачено право не досліджувати відповідних документів.
93. Отже, якщо ГРД надала ВККС висновок про невідповідність критеріям професійної етики та доброчесності судді, щодо якого проводиться оцінювання на відповідність займаній посаді, то ВККС, вирішуючи питання про відповідність чи невідповідність такого судді займаній посаді, надає оцінку обставинам, викладеним у такому висновку.
94. Повертаючись до обставин справи, Велика Палата зауважує, що у зв`язку з наявністю висновку ГРД щодо позивача Комісія у складі колегії в абзаці третьому резолютивної частини рішення від 23 вересня 2019 року № 811/ко-19 зазначила, що воно набирає чинності відповідно до абзацу третього підпункту 4.10.5 пункту 4.10 розділу IV Регламенту.
95. Із 7 листопада 2019 року на підставі пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 193-ІХ повноваження членів ВККС припинилися.
96. Після цього 4 червня 2020 року Верховна Рада України ухвалила Закон № 679-ІХ, у підпункті 3 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого передбачила, що ВРП у період відсутності повноважного складу ВККС ухвалює без рекомендації чи подання ВККС рішення про внесення Президенту України подання про призначення на посаду судді, повноваження якого припинилися у зв`язку із закінченням строку, на який його було призначено, якщо до набрання чинності цим Законом колегією ВККС було визнано суддю таким, що відповідає займаній посаді.
97. Варто зауважити, що повноваженнями щодо внесення подання про призначення судді на посаду ВРП наділена на підставі статті 131 Конституції України.
98. Водночас відповідно до абзацу шостого пункту 13 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за результатами кваліфікаційного оцінювання суддя, призначений на посаду строком на п`ять років до набрання чинності Законом № 1401-VIII, повноваження якого припинилися із закінченням строку, на який його було призначено, може бути призначений на посаду за поданням ВРП за умови підтвердження відповідності цій посаді згідно з підпунктами 2 та 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
99. Тож ВРП уповноважена внести Президенту України подання про призначення на посаду судді, призначеного на посаду строком на п`ять років до набрання чинності Законом № 1401-VIII, виключно за умови, якщо за результатами кваліфікаційного оцінювання такий суддя підтвердив свою відповідність цій посаді.
100. Натомість у разі відсутності прийнятого уповноваженим органом (ВККС) за результатами кваліфікаційного оцінювання судді на відповідність займаній посаді рішення про визнання його таким, що відповідає цій посаді, ВРП не має повноважень розглядати питання про внесення Президентові України подання про призначення такого судді на посаду. 
101. За змістом пояснювальної записки до Закону № 679-ІХ, підставою його прийняття була необхідність збереження рівномірного навантаження в окремих місцевих судах загальної юрисдикції, які неприйнятно тривалий термін здійснювали судочинство із численним навантаженням через брак фактично працюючих суддів, що призводило до затягування розгляду справ, порушення прав громадян на доступ до правосуддя, а також підриву авторитету судової влади в Україні.
102. Велика Палата в постанові від 3 липня 2025 року у справі № 990/383/24, обставини в якій є подібними до тих, що склалися в розглядуваній справі, виснувала, що згідно з метою Закону № 679-ІХ та змістом підпункту 3 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, а також пункту 13 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII законодавець, прагнучи вирішити нагальне питання забезпечення штатів місцевих судів загальної юрисдикції фактично працюючими суддями, тимчасово - на час відсутності повноважного складу ВККС наділив ВРП повноваженнями щодо внесення Президенту України подань про призначення на посаду суддів, призначених на посаду строком на п`ять років або обраних суддями безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII, без рекомендації чи подання ВККС.
103. Разом з тим незмінною залишилася умова внесення ВРП подання, визначена пунктом 13 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII, а саме підтвердження зазначеними суддями їхньої відповідності займаній посаді за результатами кваліфікаційного оцінювання згідно з підпунктом 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
104. За встановленими судом першої інстанції обставинами цієї справи 17 грудня 2020 року ВРП у межах зазначеної тимчасової процедури, розглянувши рішення ВККС у складі колегії за результатами кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді позивача, прийняла рішення № 3497/0/15-20 про внесення Президентові України подання про його призначення на посаду судді Господарського суду Харківської області.
105. За змістом цього рішення, ВРП врахувала, що під час кваліфікаційного оцінювання до Комісії надійшов висновок ГРД про невідповідність позивача критеріям доброчесності та професійної етики, обґрунтований тим, що суддя у щорічній декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2014 рік не задекларував земельну ділянку (дата набуття права 25 жовтня 2010 року), яка відображена в декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2015 рік; в електронних деклараціях за 2015 та 2016 роки суддя не задекларував квартиру дружини загальною площею 25 кв м (дата набуття - 26 вересня 2014 року), яка відображена в електронних деклараціях за 2017 та 2018 роки. Також у висновку йдеться про сумнівне набуття права власності на шість квартир та заниження ціни під час відчуження цих квартир.
106. ВРП також установила, що наведені у висновку ГРД відомості були предметом розгляду ВККС, яка, дослідивши ці відомості та пояснення, які надав суддя, за критерієм професійної етики оцінила суддю у 160 балів, за критерієм доброчесності - у 165 балів.
107. З урахуванням зазначеного, керуючись власною оцінкою обставин, пов`язаних із кандидатурою судді ОСОБА_1 , у тому числі тих, які наведені у висновку ГРД, ВРП дійшла висновку про відсутність обґрунтованого сумніву щодо відповідності  ОСОБА_1 критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з призначенням його на посаду судді. За результатами розгляду наявних у розпорядженні ВРП матеріалів, зокрема суддівського досьє, вона не встановила обставин, які відповідно до закону могли б бути підставою для відмови у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Господарського суду Харківської області.
108. Керуючись статтею 131, підпунктами 2, 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, пунктом 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, підпунктом 3 пункту 2 розділу II Закону № 679-IX, статтями 3, 30, 34, 36, 37, абзацом шостим пункту 13 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII, ВРП вирішила внести Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Господарського суду Харківської області.
109. Отже, підставою для прийняття ВРП цього рішення без рекомендації Комісії стало рішення ВККС у складі колегії від 23 вересня 2019 року № 811/ко-19, яким визнано суддю Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 таким, що відповідає займаній посаді.
110. Велика Палата зауважує, що наведені вище приписи підпункту 3 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 679-ІХ є чинними, не визнавалися Конституційним Судом України такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).
111. Отже, ВРП, реалізуючи свої повноваження згідно зі статтею 131 Конституції України, абзацом шостим пункту 13 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII та підпунктом 3 пункту 2 розділу II Закону № 679-IX, прийняла рішення № 3497/0/15-20 про внесення Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Господарського суду Харківської області.
112. Зазначене рішення ВРП не оскаржувалося, не скасоване та є чинним.
113. Таким чином, з урахуванням того, що обов`язковою умовою для внесення ВРП Президентові України подання про призначення на посаду судді, повноваження якого припинилися у зв`язку із закінченням строку, на який його було призначено, є підтвердження його відповідності цій посаді за результатом кваліфікаційного оцінювання, та з огляду на чинність рішення ВРП № 3497/0/15-20про внесення Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Господарського суду Харківської областіВелика Палата висновує, що процедура кваліфікаційного оцінювання судді ОСОБА_1., яка передбачена підпунктом 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, завершилася.
114. У контексті переданого на вирішення Великій Палаті спору доречно зауважити, що пункт 19 частини першої статті 4 КАС України визначає, що індивідуальним актом є акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
115. Як уже зазначалося вище у цій постанові, підставою прийняття ВРП рішення № 3497/0/15-20 про внесення Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Господарського суду Харківської областістало рішення ВККС у складі колегії від 23 вересня 2019 року№ 811/ко-19, яким визнано суддю Господарського суду Харківської областіОСОБА_1 таким, що відповідає займаній посаді.
116. Отже, із прийняттям ВРП рішення № 3497/0/15-20вичерпало свою дію фактом виконання (реалізації) рішення ВККС від 23 вересня 2019 року № 811/ко-19, яким визнано суддю Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 таким, що відповідає займаній посаді, та яке є індивідуальним актом.
117. На підставі викладеного Велика Палата констатує, що процедура кваліфікаційного оцінювання щодо позивача завершилася реалізацією рішення ВККС від 23 вересня 2019 року № 811/ко-19, яким визнано суддю Господарського суду Харківської області ОСОБА_1 таким, що відповідає займаній посаді.
118. Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що одним з елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності. Юридична визначеність є ключовою у питанні розуміння верховенства права; держава зобов`язана дотримуватися та застосовувати у прогнозований і послідовний спосіб ті закони, які вона ввела в дію; юридична визначеність передбачає, що норми права повинні бути зрозумілими і точними, а також спрямованими на забезпечення постійної прогнозованості ситуацій і правових відносин. Принцип юридичної визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності. У контексті статті 8 Конституції України юридична визначеність забезпечує адаптацію суб`єкта правозастосування до нормативних умов правової дійсності та його впевненість у своєму правовому становищі, а також захист від свавільного втручання з боку держави (рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017, від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018, від 20 червня 2019 року № 6-р/2019).
119. Конституційний Суд України виходить із того, що принцип правової визначеності не виключає визнання за органом державної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. Цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості в особи передбачати дії цих органів (рішення Конституційного Суду України від 8 червня 2016 року № 3-рп/2016, від 11 жовтня 2018 року № 7-р/2018).
120. У Доповіді «Верховенство права», схваленій Європейською комісією «За демократію через право» на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року) (CDL-AD(2011)003rev) (далі - Доповідь), до елементів верховенства права віднесено, зокрема, юридичну визначеність та заборону свавілля (пункт 41).
121. ЄСПЛ у пунктах 127, 128 рішення від 14 червня 2007 року у справі
«Свято-Михайлівська парафія проти України» також нагадав, що закон має бути сформульовано з достатнім ступенем передбачуваності, щоб надати громадянину можливість у розумній, залежно від обставин, мірі передбачити наслідки певної дії. Ступінь передбачуваності в значній мірі залежить від змісту акта, який розглядається, сфери, яку він має охопити, кількості та статусу тих, кому його адресовано.
122. Важливо, що за встановленими обставинами цієї справи 17 грудня 2020 року ВРП ухвалила рішення № 3497/0/15-20 про внесення Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Господарського суду Харківської області. 
123. Велика Палата наголошує, що за наведеного в цій постанові правового регулювання та встановлених у справі обставин процедура оцінювання відповідності займаній посаді щодо судді ОСОБА_1 набула статусу завершеної, відтак він цілком правомірно очікував, що його гарантоване статтею 8 Конвенції право на повагу до особистого життя в аспекті доступу до обраної професії судді не зазнаватиме втручання, зокрема у спосіб призначення ВККС у пленарному складі його кваліфікаційного оцінювання після прийняття ВРП рішення про внесення Президентові України подання про призначення його на посаду судді Господарського суду Харківської області.
124. Для публічно-правових спорів, що вирішуються адміністративними судами, властивим є принцип легітимних очікувань, який у сукупності з принципами правової визначеності та належного урядування створює надійну основу для гарантування реалізації в Україні основної ідеї / мети системи адміністративних судів, а саме захист «малої людини» від «великої держави» в особі її численних суб`єктів владних повноважень, які наділені множинністю повноважень та низкою механізмів владного примусу.
125. Отже, кожен суддя має правомірні очікування, що до нього буде застосований саме той порядок оцінювання та призначення на посаду, який чітко визначений законом. Однією з гарантій незалежності суддів є особливий порядок призначення та звільнення. І оскільки наслідком оцінювання на відповідність займаній посаді може бути звільнення судді з посади - чітка законодавча регламентація та неухильне дотримання органами державної влади порядку такого оцінювання є елементом забезпечення гарантій незалежності суддів.
126. Велика Палата відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача щодо незавершення процедури кваліфікаційного оцінювання позивача як такі, що не відповідають приписам підпункту 3 пункту 2 розділу II Закону № 679-IX та встановленим у цій справі обставинам.
127. Велика Палата також наголошує, що межі дискреції ВККС у процедурі оцінювання судді на відповідність займаній посаді не є неосяжними та повинні здійснюватись із дотриманням вимог частини другої статті 19 Конституції України, зокрема в аспекті зобов`язання діяти на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
128. До того ж у випадку, коли суд встановить, що діяльність органу державної влади не відповідає хоча б одному з визначених у частині другій статті 2 КАС України критеріїв, це може бути підставою для задоволення позову щодо оскарження відповідних дій (бездіяльності) чи рішення, якщо вони порушують права, свободи та інтереси позивача.
129. З огляду на викладене Велика Палата висновує, що Спірне рішення ВККС прийняла поза межами процедури кваліфікаційного оцінювання, визначеної Законом № 1402-VIII з урахуванням підпункту 3 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 679-ІХ, що є самостійною та достатньою підставою для визнання цього рішення протиправним.
130. Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою у постановах від 23 жовтня 2025 року у справі № 990/45/24 та від 14 травня 2026 року у справі № 990/51/24.
131. Підсумовуючи наведене, Велика Палата погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову.
132.  Інші доводи апеляційної скарги відповідача не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому їх докладний аналіз є недоцільним.
133. У відзиві на апеляційну скаргу представниця позивача - адвокатка Ткаченко Ю. О. порушує питання про постановлення окремої ухвали за наведеними нею фактами незаконних дії відповідача, які підривають авторитет правосуддя.
134. Відповідно до частини першої статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.
135. У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними (частина друга цієї статті).
136.  Аналіз положень наведеної статті КАС України дає підстави для висновку, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені судом саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.
137. За наслідками апеляційного розгляду цієї справи Велика Палата не вбачає передбачених статтею 249 КАС України підстав для постановлення окремої ухвали.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
138.  Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
139. На підставі частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
140. Оскільки суд першої інстанції розглянув справу з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у рішенні цього суду висновків, то немає підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача.
Висновки щодо розподілу судових витрат
141.  Згідно із частиною шостою статті 139 КАС Україниякщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
142. Оскільки Велика Палата не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 266, 308, 310, 315, 316, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України залишити без задоволення.
Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 9 березня 2026 року у справі № 990/65/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не може бути оскаржена.

Головуючий суддя  С. О. Погрібний
Суддя-доповідачка	Н. М. Мартинюк	
Судді	О. В. Білоконь	М. В. Мазур	
	О. Л. Булейко	Н. С. Стефанів	
	М. М. Гімон	Т. Г. Стрелець	
	О. А. Губська	О. В. Ступак	
	А. А. Ємець	М. Ю. Тітов	
	В. В. Король	І. В. Ткач	
	О. В. Кривенда	В. Ю. Уркевич