Справа № 149/1419/25
Провадження № 22-ц/801/1204/2026
Категорія: 23
Головуючий у суді 1-ї інстанції Павлюк О. О.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року	Справа № 149/1419/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Матківської М. В., Міхасішина І. В.,
з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А., 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 26 березня 2026 року про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Павлюк О. О. в місті Хмільник Вінницької області,
у цивільній справі № 149/1419/25 за позовом Приватного акціонерного товариства «Зернопродукт МХП» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди землі та скасування іншого речового права,
встановив:
Короткий зміст вимог 
У травні 2025 року Приватного акціонерного товариства «Зернопродукт МХП» (далі- ПрАТ «Зернопродукт МХП») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди землі та скасування іншого речового права.
26.03.2026 до суду надійшла заява представника позивача ПрАТ «Зернопродукт МХП» про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії щодо використання земельної ділянки з кадастровим номером 0524884200:02:002:0214.
На обґрунтування заяви зазначено, що 01.12.2009 між ЗАТ «Зернопродукт МХП», правонаступником якого є ПрАТ «Зернопродукт МХП», та ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки площею 2,7109 га, розташованої на території Лознянської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, строком на 15 років. Договір зареєстровано у відділі Держкомзему у Хмільницькому районі, про що 28.11.2012 у Державному реєстрі земель вчинено запис № 052480004009565. Враховуючи умови договору щодо набрання ним чинності з моменту державної реєстрації, строк його дії визначено до 28.11.2027.
Також заявник посилався на те, що відповідач ОСОБА_1 перешкоджає користуванню спірною земельною ділянкою, зокрема блокує роботу сільськогосподарської техніки під час її обробітку та самовільно встановлює межові знаки. На думку позивача, вчинення таких дій може призвести до порушення його прав як орендаря земельної ділянки, у зв`язку з чим існує необхідність у вжитті заходів забезпечення позову.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 26 березня 2026 року заяву про забезпечення позову задоволено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що між сторонами існує спір щодо права користування земельною ділянкою кадастровий номер 0524884200:02:002:0214, а надані позивачем докази свідчать про вчинення ОСОБА_1 дій, які перешкоджають використанню земельної ділянки за її цільовим призначенням, зокрема блокування сільськогосподарської техніки та самовільне встановлення межових знаків. 
Суд виходив із того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача та виконання можливого рішення суду, а обраний захід забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами, не вирішує спір по суті та не призводить до невиправданого обмеження прав власника земельної ділянки.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із таким судовим рішенням,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.
Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 08 квітня 2026 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Войтко Ю. Б., судді: Матківська М. В., Міхасішин І. В.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13 квітня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, витребувано справу із суду першої інстанції.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 квітня 2026 року справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 12 травня 2026 року о 11:20 год.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскаржувана ухвала є незаконною, оскільки ПрАТ «Зернопродукт МХП» не довело наявності реальної загрози невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду. На думку апелянта, застосовані заходи забезпечення позову не відповідають принципу співмірності, оскільки наслідком їх вжиття є істотне втручання у господарську діяльність відповідача та третіх осіб, зокрема можливі збитки у вигляді втрати потенційного врожаю, порушення договірних зобов`язань перед орендодавцем, несплата податків та орендної плати.
Апелянт зазначає, що позивач не довів існування обставин, які б свідчили про реальну небезпеку невиконання рішення суду або неможливість ефективного захисту його прав без застосування заходів забезпечення позову. При цьому вказує, що договір оренди земельної ділянки між позивачем та ОСОБА_3 припинений, а право оренди позивача у відповідному державному реєстрі відсутнє. Натомість позивач лише оскаржує чинність та просить скасувати державну реєстрацію договору оренди, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
У зв`язку з цим апелянт вважає безпідставними висновки суду першої інстанції щодо необхідності захисту прав позивача шляхом заборони користування земельною ділянкою, оскільки позивач фактично не набув чинного та зареєстрованого права оренди на спірну земельну ділянку і у 2025 році її не обробляв. За твердженням апелянта, земельну ділянку у 2025 році обробляв саме орендар ОСОБА_1 , який здійснював господарську діяльність на підставі чинного та зареєстрованого договору оренди.
Таким чином, на переконання апелянта, оскаржувана ухвала фактично спричиняє втручання не у права позивача, а у господарську діяльність ОСОБА_1 та орендодавця ОСОБА_2 , оскільки орендар позбавляється можливості використовувати земельну ділянку та отримати очікуваний дохід, а орендодавець — отримувати орендну плату. При цьому, як зазначає апелянт, у період розгляду справи земельна ділянка фактично не оброблятиметься жодною особою, оскільки чинному орендарю суд заборонив її обробіток, а позивач не має зареєстрованого права користування цією земельною ділянкою.
Крім того, апелянт посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, від 15.09.2020 у справі №753/22860/17 та від 23.12.2024 у справі №405/2886/23, відповідно до яких при вирішенні питання про забезпечення позову суд повинен враховувати принцип співмірності заходів забезпечення позову, необхідність дотримання балансу інтересів сторін та недопущення безпідставного порушення прав інших осіб.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції зазначених правових позицій не врахував та не надав належної оцінки тому, що застосовані заходи забезпечення позову можуть спричинити істотне порушення прав та законних інтересів сторін чинного договору оренди — орендаря ОСОБА_1 та орендодавця ОСОБА_2 .
Також апелянт звертає увагу на неспівмірність можливих негативних наслідків для ОСОБА_1 порівняно з ризиками, на які посилається позивач. Зокрема зазначає, що ПрАТ «Зернопродукт МХП» є великим суб`єктом господарювання, який орендує земельні ділянки у понад 27 723 пайовиків на території трьох областей, а тому тимчасове невикористання однієї земельної ділянки не може свідчити про істотне порушення його прав чи створення загрози для господарської діяльності товариства.

Доводи особи, яка подала відзив апеляційну скаргу
У відзиві на апеляційну скаргу представник ПрАТ «Зернопродукт МХП» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – без змін.

Позиція учасників справи у судовому засіданні
Представник ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені у ній підстави.
Представник ПрАТ «Зернопродукт МХП» в судовому засіданні доводи апеляційної скарги не визнав, підтримав доводи відзиву на апеляційну скаргу.
ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, однак подала заяву про розгляд справи за її відсутності. У заяві зазначила, що підтримує апеляційну скаргу та просить скасувати оскаржувану ухвалу, оскільки, на її думку, вона порушує її право як власника на розпорядження земельною ділянкою. Посилалася на те, що 03.12.2024 між нею та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки кадастровий номер 0524884200:02:002:0214, а 11.12.2024 державним реєстратором зареєстровано право оренди за ОСОБА_1 на підставі рішення № 76549403. Також зазначила, що протягом 2025 року ОСОБА_1 користувався земельною ділянкою відповідно до умов договору оренди. На її думку, у разі залишення ухвали без змін вона буде позбавлена можливості отримувати орендну плату, оскільки орендар не зможе фактично користуватися земельною ділянкою.

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає у повній мірі.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції, посилаючись на те, що між сторонами існує спір щодо права користування земельною ділянкою, а наданими позивачем доказами підтверджується вчинення ОСОБА_1 дій, які перешкоджають використанню земельної ділянки за її цільовим призначенням, дійшов висновку про наявність підстав для забезпечення позову. Суд виходив із того, що невжиття відповідних заходів може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача та виконання можливого рішення суду, а тому застосував захід забезпечення позову у вигляді заборони ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії щодо використання спірної земельної ділянки. З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, з таких підстав.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.
Частиною першою та другою статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.
Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною першою статті 150 цього Кодексу, а також іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до вимог частини третьої статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
За своєю правовою природою забезпечення позову є гарантією належного виконання рішення суду про задоволення позову та ефективного відновлення порушених прав позивача. Вжиття судом цих заходів встановлює до прийняття рішення по справі певні обмеження здійснення учасниками справи, зокрема відповідачами, цивільних прав.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим. Інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Такі висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20).
При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову. Заходи забезпечення позову повинні бути співрозмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі № 914/970/18, від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії. Суд зазначає, що обрання належного, відповідного предмету спору, заходу забезпечення позову сприяє дотриманню принципу співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що, зрештою, дає змогу досягти збалансованості інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичного виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову, враховуючи їх співмірність із заявленими вимогами, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, збалансованість інтересів сторін, а також інших учасників процесу.
Однак, крім з`ясування факту існування спору між сторонами, необхідним для з`ясування є і сутність (характер) спірних правовідносин.
Предметом розгляду у даній справі є спір щодо права користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення та правомірності укладення й державної реєстрації договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .. Позивачем заявлено вимоги про визнання недійсним договору оренди землі та скасування державної реєстрації іншого речового права, а відтак спір безпосередньо стосується законності набуття та реалізації права користування спірною земельною ділянкою.
Із матеріалів справи вбачається, що позивач, звертаючись із заявою про забезпечення позову, посилався не лише на наявність спору щодо права оренди земельної ділянки, а й на конкретні фактичні обставини, які свідчили про виникнення конфлікту у сфері фактичного користування спірною земельною ділянкою та створення перешкод у здійсненні господарської діяльності.
Так, актом про перешкоджання здійсненню сільськогосподарських робіт від 29.04.2025 та листом начальника Хмільницького районного відділу поліції від 29.05.2025 підтверджується, що ОСОБА_1 здійснював дії щодо блокування руху сільськогосподарської техніки та розміщення межових знаків на спірній земельній ділянці. 
Доводи апеляційної скарги про відсутність перешкоджання сільськогосподарських робіт та блокування її використання, як стверджується в акті від 29.04.2025, спростовується змістом самої апеляційної скарги, згідно якого ОСОБА_1 в подальшому провів посів сої на спірній земельній ділянці.
Наведені обставини свідчать про існування між сторонами не лише формального юридичного спору, а реального конфлікту щодо використання земельної ділянки, який уже на момент звернення до суду супроводжувався активними діями сторін.
Заява містить достатньо обґрунтовані припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.
Спосіб забезпечення позову, обраний заявником, на момент розгляду указаної заяви позивача про забезпечення позову є співмірним із позовними вимогами.
Тому доводи апеляційної скарги про відсутність реальної загрози утруднення виконання рішення суду є безпідставними, оскільки така загроза підтверджується саме характером спірних правовідносин та поведінкою сторін під час користування земельною ділянкою.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що у спорах щодо права користування земельними ділянками сільськогосподарського призначення фактор часу має істотне значення, оскільки використання землі безпосередньо пов`язане із сезонністю польових робіт, циклічністю посіву та збору врожаю. Вчинення однією зі сторін активних дій щодо фактичного використання земельної ділянки під час судового розгляду може призвести до виникнення нових спорів щодо посівів, врожаю, компенсації витрат, збитків та фактичного володіння результатами господарської діяльності.
У разі невжиття заходів забезпечення позову існувала обґрунтована ймовірність того, що на момент ухвалення рішення суду спірна земельна ділянка буде засіяна, оброблена або використана однією зі сторін, що фактично створило б новий предмет спору та значно ускладнило б виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.
Саме з метою недопущення таких наслідків суд першої інстанції обрав тимчасовий захід забезпечення позову у вигляді заборони ОСОБА_1 вчиняти дії щодо використання спірної земельної ділянки до вирішення спору по суті.
Посилання апелянта на те, що позивач не має зареєстрованого права оренди земельної ділянки, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки предметом даного спору якраз і є оспорювання правомірності виникнення та державної реєстрації права оренди за іншою особою.
На стадії вирішення питання про забезпечення позову суд не вирішує спір по суті та не встановлює остаточно наявність чи відсутність права у сторін. Суд лише оцінює ймовірність порушення прав позивача та ризики утруднення виконання майбутнього рішення суду.
Твердження апелянта про те, що у 2025 році земельну ділянку фактично обробляв ОСОБА_1 , також не можуть бути визначальними для вирішення питання щодо забезпечення позову, оскільки сама по собі фактична обробка земельної ділянки не є безумовним підтвердженням правомірності набуття чи реалізації права оренди та не усуває існування судового спору щодо законності відповідного договору.
Колегія суддів також не приймає доводи апеляційної скарги про неспівмірність застосованого заходу забезпечення позову.
Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, застосовуються виключно до вирішення спору по суті та спрямовані на збереження існуючого становища між сторонами. Обраний судом захід безпосередньо пов`язаний із предметом спору, не виходить за межі позовних вимог та спрямований саме на недопущення зміни фактичного стану земельної ділянки під час судового розгляду.
При цьому суд першої інстанції обґрунтовано врахував баланс інтересів сторін та інших осіб.
Посилання апелянта на можливі збитки у вигляді втрати врожаю, неотримання орендної плати чи податкових надходжень мають припущений характер та не підтверджені належними доказами. Водночас ризик виникнення нових конфліктів щодо користування земельною ділянкою, посівів та врожаю у разі подальшого її використання під час судового розгляду є реальним та підтверджується матеріалами справи.
Зокрема, частиною першою статті 159 ЦПК України передбачено право осіб, чиї права або охоронювані законом інтереси порушені внаслідок вжиття заходів забезпечення позову, на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживалися.
Колегія суддів звертає увагу, що забезпечення позову не позбавляє сторін права у подальшому заявити вимоги про відшкодування збитків у випадку встановлення їх наявності та причинного зв`язку між застосованими заходами забезпечення позову і відповідними наслідками.
Враховуючи вказані обставини, колегія суддів вважає, що правильне застосовування судами приписів статей 149, 150 ЦПК України не викликає розумних сумнівів.
Не заслуговують на увагу і доводи апелянта про те, що позивач є великим аграрним підприємством, яке орендує значну кількість земельних ділянок, а тому спір щодо однієї земельної ділянки не може істотно впливати на його діяльність.
Обсяг господарської діяльності позивача не є критерієм для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову. Кожна особа має право на судовий захист свого майнового права незалежно від масштабів своєї діяльності чи кількості належних їй об`єктів користування.
Посилання апелянта на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, від 15.09.2020 у справі №753/22860/17 та від 23.12.2024 у справі №405/2886/23, не свідчать про незаконність оскаржуваної ухвали, оскільки суд першої інстанції якраз і врахував принцип співмірності заходів забезпечення позову, баланс інтересів сторін та необхідність недопущення безпідставного обмеження прав інших осіб.
У даному випадку судом застосовано мінімально необхідний захід забезпечення позову, який є тимчасовим, прямо пов`язаний із предметом спору та спрямований виключно на недопущення поглиблення конфлікту між сторонами до вирішення справи по суті.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив подані докази, правильно застосував норми процесуального права та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для забезпечення позову, оскільки невжиття заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги зводяться фактично до незгоди з оцінкою судом першої інстанції наданих доказів та тлумаченням обставин справи, однак не спростовують правильності висновків суду та не містять підстав, передбачених законом, для скасування оскаржуваної ухвали.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення заяви.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін як законну та обґрунтовану.

Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, судові витрати в суді апеляційної інстанції слід залишити за заявницею.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 26 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено 13 травня 2026 року.

Головуючий       Ю. Б. Войтко

Судді:        М. В. Матківська 

І. В. Міхасішин