ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

19 червня 2026 року місто Київ 
Справа № 754/20426/25
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9943/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Желепи О.В., суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,
за участю секретаря судового засідання Рябошапки М. О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 березня 2026 року (ухвалено у складі судді Гринчак О.І., повне рішення складено 03 березня 2026 року)
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу

ВСТАНОВИВ 

Короткий зміст позовних вимог 

04 грудня 2025 року позивач звернулася через систему «Електронний суд» до суду із цим позовом, який обґрунтовувала тим, що з перших днів подружнього життя у них була дружна сім`я, заснована на почуттях любові, поваги та вірності один до одного, але з часом почуття любові, поваги та розуміння були втрачені і поступово стосунки між ними зіпсувались та все одно вони неодноразово намагались зберегти сім`ю та жити заради дітей. Однак, їм це не вдалось, що призвело до остаточного припинення шлюбних відносин у січні 2025 року. Враховуючи, що вони не проживають однією сім`єю, не ведуть спільного господарства, не підтримують сімейних відносин як подружжя, подальше спільне життя із збереженням шлюбу буде суперечити інтересам кожного з них. Між сторонами відсутні спори з приводу розподілу спільного майна та про утримання дітей, оскільки такі питання вирішено в позасудовому порядку. Враховуючи наявність неповнолітніх дітей та небажання відповідача брати участь в оформленні розірвання шлюбу позивачка вимушена звернутися із позовом до суду про його розірвання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Деснянський районний суд міста Києва рішенням від 03 березня 2026 року позов задовольнив, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 24 вересня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Олевського районного управління юстиції Житомирської області, актовий запис № 81, розірвав.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальненні доводи особи, яка подала апеляційну скаргу 

Не погодившись з таким рішенням, відповідач 30 березня 2026 року через систему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким призначити строк для примирення сторін тривалістю 6 місяців.
На обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд порушив принцип рівності сторін та права на участь у засіданні, оскільки 19 лютого 2026 року суд постановив ухвалу, якою відмовив позивачці в участі у засіданні в режимі відеоконференції у зв`язку з відсутністю технічної можливості суду (зайнятість обладнаного залу іншою справою). Водночас судове засідання 03 березня 2026 року було проведено за участю позивачки саме у режимі ВКЗ, про що (зміну технічної можливості суду та про проведення засідання в режимі відеоконференції) відповідача, повідомлено не було. Суд не надіслав відповідної ухвали про призначення відеоконференції, чим порушив вимоги ст. 212 ЦПК України. Відповідач був переконаний, що оскільки судом було офіційно відмовлено у проведенні засідання в режимі ВКЗ, розгляд відбуватиметься за фізичної присутності сторін або буде відкладений. Така вибірковість суду (допуск одного учасника через відеозв`язок після офіційної відмови та неповідомлення іншого про зміну формату) є прямим порушенням принципу змагальності та рівності сторін (ст. 12 ЦПК України), через що відповідач був позбавлений можливості надати свої усні аргументи та повноцінно заперечити проти доводів позивачки під час засідання.
Звертає увагу, що при розгляді справи відповідачем було ініційовано питання про надання строку на примирення, проте суд формально відмовив у задоволенні такого, не врахувавши аргументи про те, що сторони продовжують проживати разом, ведуть спільне господарство та мають спільний бюджет. Також поза увагою суду залишились інтереси трьох дітей: ОСОБА_3 (2008 р.н.), ОСОБА_4 (2010 р.н.) та Демида (2017 р.н.). Припинення шлюбу без надання строку на примирення за наявності трьох неповнолітніх дітей та щирого бажання відповідача зберегти сім`ю суперечить ч. 2 ст. 112 СК України

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалася.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

У судове засідання 16 червня 2026 року учасники справи, належним чином повідомленні про дату, час та місце судового розгляду, не з`явилися.
Відповідач 16 травня 2026 року подав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив його скаргу задовольнити.
Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
У постанові Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 викладено позицію, що неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, а тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
З урахуванням наведено та з огляду на приписи ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляд, за їх відсутності.
Відповідно до ч.5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення за відсутності учасників процесу є дата складання його повного тексту. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом 

Суд першої інстанції вважав встановленим, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 24 вересня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Олевського районного управління юстиції Житомирської області, актовий запис № 81, що підтверджується виданим свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 24.09.2005.
Сторони є батьками: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Суд також встановив, що шлюбні відносини припинені, а примирення є неможливим за відсутності згоди на таке примирення одного з подружжя.

Позиція суду апеляційної інстанції 

Заслухавши доповідь судді-доповідача Желепи О.В., переглянувши справу та перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права 

За приписами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що спільне життя у подружжя не склалось у зв`язку з різними поглядами на сімейне життя. Сторони не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства, примирення є неможливим. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що сім`я фактично розпалася, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу призведе до порушення інтересів сторін, тому наявні підстави для задоволення позову щодо розірвання шлюбу.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке. 

Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
У частині першій статті 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.
Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.
Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивачка наполягала на розірванні шлюбу, вказувала на фактичне припинення шлюбно-сімейних відносин, відсутність почуттів, взаєморозуміння та наміру надалі перебувати у шлюбі з відповідачем. Такі обставини свідчать про втрату моральної та особистої основи шлюбу, збереження якого можливе лише за наявності вільної волі обох із подружжя.
Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції принципів рівності сторін та змагальності у зв`язку з проведенням судового засідання 03 березня 2026 року за участю позивачки в режимі відеоконференції колегія суддів відхиляє враховуючи таке.
Як убачається з доводів апеляційної скарги, відповідач пов`язує порушення своїх процесуальних прав із тим, що 19 лютого 2026 року суд першої інстанції відмовив позивачці в участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції через відсутність технічної можливості, однак у подальшому судове засідання 03 березня 2026 року було проведено за участю позивачки в режимі відеоконференції.
Такі доводи не свідчать про порушення норм процесуального права та не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки відмова суду першої інстанції у проведенні судового засідання в режимі відеоконференції, постановлена 19 лютого 2026 року, стосувалася саме того судового засідання, на дату та час якого судом було встановлено відсутність відповідної технічної можливості. Така ухвала не могла створювати для відповідача правомірних очікувань, що будь-які наступні судові засідання у цій справі не можуть бути проведені за участю позивачки в режимі відеоконференції або що розгляд справи 03 березня 2026 року обов`язково буде відкладений у разі її фізичної неявки до приміщення суду.
Наявність або відсутність технічної можливості для проведення відеоконференції є обставиною, яка оцінюється судом щодо конкретного судового засідання з урахуванням дати, часу, завантаженості відповідних залів судових засідань та технічних засобів. Тому попередня відмова у проведенні відеоконференції на 19 лютого 2026 року сама по собі не виключала можливості проведення наступного засідання 03 березня 2026 року в такому режимі.
При цьому норми ЦПК України не покладають на суд обов`язку окремо інформувати іншу сторону про зміну технічної можливості суду забезпечити участь певного учасника справи у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Для забезпечення права на участь у розгляді справи визначальним є належне повідомлення учасника справи про дату, час і місце судового засідання. Доводів про те, що відповідач не був належним чином повідомлений саме про дату, час і місце судового засідання 03 березня 2026 року, апеляційна скарга не містить.
Відповідач, будучи зацікавленим у реалізації свого права на особисту участь у судовому засіданні та надання усних пояснень, мав можливість з`явитися до суду, подати власну заяву про участь у засіданні в режимі відеоконференції або повідомити суд про причини неможливості участі. Саме по собі припущення відповідача про те, що через попередню відмову позивачці в режимі відеоконференції вона не братиме участі у наступному судовому засіданні або що таке засідання буде відкладене, не ґрунтується на вимогах процесуального закону та не може визнаватися поважною процесуальною підставою для неучасті відповідача у розгляді справи.
Колегія суддів також враховує, що відповідач реалізував право на подання письмових заперечень та виклав свою позицію щодо позову, зокрема щодо бажання зберегти шлюб і надання строку для примирення. Цивільне процесуальне законодавство не передбачає обов`язку суду в кожній справі обов`язково заслуховувати особисті усні пояснення сторони, якщо її позиція викладена письмово, сторона була належним чином повідомлена про розгляд справи, а суд не визнав її явку обов`язковою.
Отже, участь позивачки у судовому засіданні 03 березня 2026 року в режимі відеоконференції не створила для неї процесуальних переваг, не обмежила відповідача у поданні доказів чи пояснень, не позбавила його можливості брати участь у справі та не порушила принципів рівності сторін і змагальності.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не надав сторонам строк для примирення та не врахував продовження спільного проживання, ведення спільного господарства і спільний бюджет, також є неспроможними.
З матеріалів справи вбачається, що позивачка неодноразово та послідовно наполягала на розірванні шлюбу, повідомляла про фактичне припинення шлюбних відносин, відсутність почуттів до відповідача та неможливість подальшого спільного життя. Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачка також повідомила, що проживає за кордоном, що спростовує доводи відповідача про фактичне спільне проживання сторін, ведення ними спільного господарства та наявність спільного бюджету як ознак збереження сім`ї.
Саме лише формальне існування шлюбу, наявність спільних дітей, епізодичне спілкування сторін або побутова допомога не свідчать про збереження між сторонами шлюбно-сімейних відносин, якщо один із подружжя чітко і послідовно заперечує проти продовження шлюбу та вказує на втрату особистої, емоційної і моральної основи сімейного життя.
Із запису судового засідання вбачається, що суд першої інстанції з`ясовував питання щодо можливості примирення сторін та мотиви звернення позивачки з позовом. Позивачка заперечувала проти надання строку для примирення та пояснила, що не відчуває себе коханою, зазначала, що за тривалий час подружнього життя відповідач не проявляв до неї належної уваги, зокрема, за її словами, «за 20 років» не запросив її навіть «на каву», увага з його боку починала проявлятися лише після подання позовів про розірвання шлюбу, почуттів до відповідача вона вже не має, тривалий час почувалася самотньою, допомога відповідача по господарству не відновлювала між ними відносин як між чоловіком і дружиною, а сама вона є емоційно виснаженою.
Такі пояснення позивачки свідчать про тривалий і глибокий розлад сімейних відносин, відсутність у позивачки внутрішньої згоди на подальше перебування у шлюбі та неможливість відновлення подружніх відносин шляхом формального надання додаткового строку для примирення.
Крім того, як пояснювала позивачка, це не перше її звернення з питання розірвання шлюбу, а попередні позови нею відкликалися. Тобто фактично сторони вже мали достатній час для відновлення сімейних відносин, а позивачка, відкликаючи попередні звернення, надавала можливість для примирення. Однак, за її поясненнями, після відкликання позовів поведінка відповідача та характер відносин між сторонами поверталися до попереднього стану, а реального примирення між ними не відбувалося.
За таких обставин надання нового строку для примирення всупереч чітко висловленій волі позивачки не відповідало б меті ст. 111 СК України, оскільки не сприяло б реальному відновленню сім`ї, а фактично призвело б лише до примушування позивачки до подальшого формального перебування у шлюбі. Таке примушування суперечить статтям 24, 56 СК України та конституційному принципу добровільності шлюбу.
Колегія суддів також враховує, що позивачка, обґрунтовуючи необхідність розірвання шлюбу, зазначала про бажання дати можливість і собі, і відповідачу, і дітям жити у спокої та бути щасливими, оскільки подальше збереження формального шлюбу не забезпечує миру в сім`ї та не відповідає її особистим інтересам. Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечитиме істотним інтересам позивачки.
Посилання відповідача на інтереси дітей також не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Сторони є батьками трьох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . На час апеляційного перегляду ОСОБА_3 досягла повноліття, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_7 досягне 16 років, а Демиду виповнилося 9 років.
Суд першої інстанції врахував наявність у сторін дітей, однак сама по собі така обставина не є безумовною підставою для відмови у розірванні шлюбу або для обов`язкового надання строку для примирення.
Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди відповідача з волевиявленням позивачки на припинення шлюбу та до бажання зберегти сім`ю, однак не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин фактичного розпаду сім`ї, відсутності у позивачки наміру продовжувати шлюбні відносини та неможливості реального примирення сторін.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно і правильно з`ясував фактичні взаємини подружжя, дійсні причини звернення позивачки з позовом, врахував наявність у сторін дітей та інші обставини життя подружжя, після чого обґрунтовано постановив рішення про розірвання шлюбу. Підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які б могли призвести до скасування оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги 

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Колегія суддів, встановила, що при вирішенні справи суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Судові витрати 

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, відсутні підстави для розподілу витрат на стадії апеляційного провадження відповідно до статей 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 259, 263, 268, 367, 374, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд 

ПОСТАНОВИВ 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 березня 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова