КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 травня 2026 року м. Київ справа №320/2264/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Колеснікової І.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 23.12.2024 про скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 04.03.2021 про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою від 27.01.2025 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Свої вимоги позивач мотивує безпідставністю оскаржуваного рішення з огляду на відсутність правових підстав для його прийняття. Крім того позивач наголошує на порушенні порядку прийняття такого рішення.
Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач, у наданому суду відзиві, наголошує на правомірності своєї поведінки у межах спірних правовідносин, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Такі доводи заперечені позивачем у наданій суду відповіді на відзив.
Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , 04 березня 2021 року набув громадянство України на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України». На підтвердження прийнятого рішення про набуття громадянства України ОСОБА_1 було видано тимчасове посвідчення громадянина України НОМЕР_1 від « 15» вересня 2021 року з терміном дії до 04 березня 2023 року.
Одночасно, позивач зобов`язався протягом 2 років припинити громадянство російської федерації відповідно до вимог Закону України «Про громадянство України» та надати документи на підтвердження припинення громадянства російської федерації.
Отже, позивач мав припинити громадянство російської федерації до 04 березня 2023 року.
Позивач звертався до посольства російської федерації в Україні із заявою про вихід із громадянства російської федерації, про що останнє видало довідку від 14 лютого 2022 року. 
Водночас, діяльність російських закордонних установ в Україні була зупинена з 24 лютого 2022 року на невизначений строк. 
Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до відповідача з декларацією про відмову від іноземного громадянства у зв`язку з наявністю у нього незалежних причин неможливості отримати документ про припинення громадянства російської федерації. Відповідач відмовив у прийнятті декларації і така відмову була оскаржена до суду.
Так, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 року у справі № 320/6997/24, яка набрала законної сили, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області щодо відмови ОСОБА_1 в прийнятті декларації про відмову від громадянства російської федерації. Зобов`язано ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 15.12.2023 щодо прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства, з урахуванням правової оцінки наданої судом рішенні, та прийняти відповідне рішення.
ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку було отримано лист від ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 24.12.2024, в якому повідомляється, що 23.12.2024 на підставі ст. 21 Закону України «Про громадянство України» ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийнято рішення про скасування рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 04.03.2021 про оформлення набуття громадянства України відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» ОСОБА_1 .
Підставою для скасування рішення про оформлення набуття громадянства України згідно зі ст. 21 Закону України «Про громадянство України» є невиконання відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» зобов`язання припинити громадянство російської федерації протягом двох років з моменту набуття громадянства України. В прийнятому рішенні також зазначено, що ОСОБА_1 не виконано відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону зобов`язання припинити громадянство російської федерації протягом двох років з моменту набуття громадянства України, а незалежних від особи причин неотримання документа про припинення іноземного громадянства немає.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з такого.
20.08.2024 Верховною Радою України було прийнято Закон України № 3897-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо правового статусу іноземців та осіб без громадянства, які беруть участь у захисті територіальної цілісності та недоторканності України».
25.08.2024 набрали чинності окремі положення зазначеного закону (абзаців п`ятого і шостого підпункту 1, абзаців третього, четвертого і восьмого підпункту 2, абзаців четвертого - шостого, дев`ятнадцятого, двадцятого, двадцять третього і двадцять четвертого підпункту 3, абзаців другого, четвертого - шостого, дев`ятого підпункту 4 пункту 1 розділу I цього Закону та пунктів 2-7 розділу «Прикінцеві та перехідні положення».
24.11.2024 набрали чинності всі інші положення закону.
Абзацом 1 пункту 5 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» закріплено таке:
«Громадяни Російської Федерації та громадяни Республіки Білорусь (крім осіб, зазначених у пункті 3 цього розділу), які в період з 24 лютого 2020 року набули громадянство України відповідно до Закону України "Про громадянство України" і подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, зобов`язані подати документ про припинення іноземного громадянства до органу, що видав тимчасове посвідчення громадянина України, протягом 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, якщо строк виконання поданого зобов`язання сплив».
При цьому пункт 5 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» набрав чинності 25.08.2024.
З наведеного вбачається, що Законом № 3897-ІХ встановлено спеціальну норму в частині строку виконання взятого особою (громадянином рф/рб) зобов`язання припинити іноземне громадянство – 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану в Україні.
До набрання чинності зазначеним законом строк виконання зобов`язання становив 2 роки з моменту набуття громадянства України, що прямо передбачено ч. 5 ст. 8, ч. 5 ст. 9, ч. 4 ст. 10 Закону України «Про громадянство України» - загальна норма.
Натомість з 25.08.2024 строк виконання зобов`язання припинити іноземне громадянство (громадянство російської федерації) вже становив 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану в Україні.
Відтак, станом на момент прийняття оскаржуваного рішення позивач мав виконати зобов`язання про припинення іноземного громадянства протягом 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану в Україні.
Як вбачається з матеріалів справи, підставою для прийняття оскаржуваного рішення про скасування рішення про оформлення набуття позивачем громадянства України стало невиконання зобов`язання протягом двох років з моменту набуття громадянства України.
При цьому, як було зазначено вище, такий строк виконання зобов`язання було пролонговано з 25.08.2024 і наразі він становить 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану в Україні.
Отже, станом на момент прийняття оскаржуваного рішення позивач зобов`язаний був припинити іноземне громадянство не протягом 2 років з дня набуття громадянства, а протягом 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану в Україні.
Відтак, з 25.08.2024 орган ДМС не мав правових підстав приймати рішення про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України з підстави невиконання зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом двох років з моменту набуття громадянства щодо визначеної законом категорії громадян, так як законодавець змінив строк виконання такого зобов`язання. 
Крім того, з урахуванням норми абз. 1 п. 5 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення», 07 січня 2025 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 3 «Деякі питання продовження строку дії тимчасового посвідчення громадянина України в умовах воєнного стану», якою врегульовано питання щодо продовження строку дії тимчасових посвідчень громадянина України.
Так, зазначеною постановою закріплено, що строк дії тимчасових посвідчень громадянина України, оформлених територіальними органами Державної міграційної служби або посольствами чи консульськими установами України за кордоном, громадянам Російської Федерації та громадянам Республіки Білорусь, які набули громадянство України відповідно до Закону України “Про громадянство України” в період з 24 лютого 2020 р., продовжується на строк, визначений абзацом першим пункту 5 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України від 20 серпня 2024 року № 3897-ІХ “Про внесення змін до деяких законів України щодо правового статусу іноземців та осіб без громадянства, які беруть участь у захисті територіальної цілісності та недоторканності України”.
Такі особи звертаються із заявами про продовження строку дії ТПГУ, оформленого територіальними органами ДМС, до територіального органу ДМС за місцем звернення особи або посольства чи консульської установи України за місцем постійного або тимчасового проживання особи за кордоном, а особи, яким ТПГУ оформлялися посольствами чи консульськими установами України за кордоном, із заявами про продовження дії ТПГУ звертаються до посольства чи консульської установи України за місцем видачі ТПГУ.
Отже, наразі громадянам російської федерації, які набули громадянство України відповідно до Закону України «Про громадянство України» в період з 24 лютого 2020 року, строк дії тимчасових посвідчень громадянина України продовжується на строк, визначений абзацом першим пункту 5 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України від 20 серпня 2024 року № 3897-ІХ – 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану в Україні.
Вищевикладене також підтверджує протиправність дій відповідача та незаконність прийнятого ним рішення.
Частиною 1 статті 21 Закону України «Про громадянство України», на підставі якої і було скасовано рішення про оформлення набуття позивачем громадянства України, закріплено, що рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 7, 8, 10-13, 15 цього Закону внаслідок подання неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування особою будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, у тому числі невиконання зобов`язання, взятого особою у зобов`язанні припинити іноземне громадянство (підданство), в декларації про відмову від іноземного громадянства або в декларації про відсутність іноземного громадянства.
Частина 5 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» передбачає, що іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.
Отже, виконання зобов`язання припинити іноземне громадянство може бути здійснено як шляхом подачі документа про припинення іноземного громадянства, так і шляхом подачі декларації про відмову від іноземного громадянства у разі наявності незалежних від особи причин неможливості отримати документ про припинення іноземного громадянства.
У даному випадку позивачем було подано декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації у зв`язку з наявністю незалежних від ОСОБА_1 причин неможливості отримати документ про припинення іноземного громадянства. Таке право на подачу декларації також було визнано за позивачем судом у справі № 320/6997/24.
Указом Президента України «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України» від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006) затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.
Так, пунктом 88 Розділу ІІІ Порядку чітко закріплено перелік документів, які готуються територіальними органами ДМС для скасування рішень про оформлення набуття громадянства України відповідно до статті 21 Закону, а саме:
а) подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України;
б) документи, які підтверджують, що особа набула громадянство України за територіальним походженням (стаття 8 Закону) або була поновлена у громадянстві України (стаття 10 Закону) шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянства України (довідка територіального органу Державної міграційної служби України, дипломатичного представництва чи консульської установи про те, що іноземець, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, не подав документ про припинення цього громадянства, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації його громадянином України, а незалежні від особи причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства не існують (частина п`ята статті 8 та частина друга статті 10 Закону); інформація територіального органу Державної міграційної служби України про те, що іноземець, який подав декларацію про відмову від іноземного громадянства, не повернув паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави (частина восьма статті 8 та частина сьома статті 10); інформація про те, що на момент реєстрації громадянином України існували підстави, за наявності яких особа не поновлюється у громадянстві України (частини перша та друга статті 10 з урахуванням частини п`ятої статті 9 Закону; частина п`ята статті 10 Закону); інформація про інші неправдиві відомості та фальшиві документи, які були подані для набуття громадянства України відповідно до статей 8 та 10 Закону, або інформація про приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України відповідно до статей 8 та 10 Закону.
Отже, при прийнятті рішення про скасування громадянства з підстави невиконання поданого особою зобов`язання припинити іноземне громадянства міграційний орган зобов`язаний перевірити факт наявності чи відсутності у такої особи незалежних від неї причин неотримання документа про припинення іноземного громадянства. Лише у разі підтвердження відсутності незалежних причин міграційний орган може приймати рішення про скасування рішення про оформлення громадянства.
При цьому, наявність незалежних від ОСОБА_1 незалежних причин підтверджується фактом подачі відповідачу декларації про відмову від іноземного громадянства та судовим рішення у справі № 320/6997/24, що не було враховано відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення.
Враховуючи наведене, судом встановлено, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, чим порушив законні права позивача.
Відповідно до статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. 
Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. 
За наслідком здійснення аналізу оскаржуваного рішення на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.
Щодо питання розподілу судових витрат, необхідно зазначити наступне.
Позивачем було подано до суду клопотання про стягнення на його користь з відповідача понесених витрат на професійну правову допомогу. 
Так, до позовної заяви було додано договір про надання правової допомоги та платіжне доручення, які підтверджують сплату позивачем 15 000, 00 грн за послуги з правничої допомоги, надані йому під час розгляду даної справи.
Відповідно до вимог статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;
3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;
4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Виходячи з системного тлумачення наведеного правового положення вбачається, що судовими витратами є виключно ті витрати сторони, які безпосередньо пов`язані з розглядом справи.
Відповідно до статі 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Беручи до уваги наведене вбачається наявність підстав для стягнення з відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000, 00 грн.
Разом з тим, позивачем було додано до матеріалів справи квитанції про сплату судового збору на загальну суму 968, 96 грн.
Згідно зі статтею 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи зазначене, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати у розмірі 15 000, 00 грн (витрати на професійну правничу допомогу) та 968, 96 грн (судовий збір), що сукупно становить 15 968, 96 грн, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд,
В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, місто Київ, вулиця Березняківська, будинок 4-А; код ЄДРПОУ 42552598) про визнання протиправним та скасування рішення – задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 23.12.2024 про скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 04.03.2021 про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на користь ОСОБА_1 понесені останнім судові витрати у розмірі 15 968, 96 грн (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот шістдесят вісім гривень дев`яносто шість копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Колеснікова І.С.