ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и
17 червня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 340/7458/23	
Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),
суддів: Семененка Я.В., Суховарова А.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року (суддя М.Я. Савонюк)
у справі № 340/7458/23
за позовом ОСОБА_1 
до Державної установи «Кропивницький слідчий ізолятор»
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Державної установи «Кропивницький слідчий ізолятор», в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльності щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.01.2020 по 18.08.2023;
- зобов`язати відповідача здійснити виплату середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за неотримане речове майно в розмірі 100000 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за затримку повного розрахунку при звільненні статтями 116, 117 Кодексу законів про працю України передбачена відповідальність, відтак, позивачка вважає, що вона має право на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07.11.2023 у справі № 340/7458/23 адміністративний позов задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Кіровоградський слідчий ізолятор» щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. 
Зобов`язано Державну установу «Кіровоградський слідчий ізолятор» виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (з 04 січня 2020 року по 18 серпня 2023 року), врахувавши правові висновки суду. Відмовлено у задоволені позову в іншій частині вимог.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 12.03.2024 у справі № 340/7458/23 апеляційну скаргу Державної установи «Кіровоградський слідчий ізолятор» залишено без задоволення. 
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07.11.2023 у справі №340/7458/23 – без змін.
Постановою Верховного Суду від 24.06.2025 у справі № 340/7458/23 касаційну скаргу Державної установи «Кіровоградський слідчий ізолятор» задоволено частково. 
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07.11.2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 12.03.2024 року скасовано, а справу №340/7458/23 направлено на новий розгляд до Кіровоградського окружного адміністративного суду.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року у справі № 340/7458/23 адміністративний позов задоволено частково:
- визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Кіровоградський слідчий ізолятор» щодо не виплати позивачці середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.01.2020 по 17.08.2023;
- стягнуто з Державної установи «Кіровоградський слідчий ізолятор» на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 55754, 10 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що період з 04.01.2020 по 18.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) врегульований статтею 117 КЗпП України у редакції до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто, без обмеження строком виплати у шість місяців.
Суд врахував, що період з 19.07.2022 по 17.08.2023 врегульований вже чинною на день прийняття рішення у цій справі, редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати середнього заробітку працівникові шістьма місяцями. Суд зауважив, що в межах спірних правовідносин наявні правові підстави для застосування принципів пропорційності, співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідності до статті 117 Кодексу законів про працю України до періодів як до 19.07.2022 так і після 19.07.2022.
З огляду на те, що середньоденний заробіток позивачки 333,59 грн, середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку: за період з 04.01.2020 по 18.07.2022 в арифметичному обчисленні складає 309237,93 грн (333,59 грн х 927 календарних днів); за період з 19.07.2022 по 17.08.2023 (з урахуванням обмеження шістьма місяцями) в арифметичному обчисленні складає 61714,15 грн (333,59 х 185 календарних днів). Виходячи з принципу пропорційності, суд встановив, що сума належного позивачці середнього грошового забезпечення за період затримки з 04.01.2020 по 17.08.2023 складає 55754,10 грн (370952,08 грн. х 15,03% відсоткове значення невиплаченої у день звільнення зі служби грошового компенсації за неотримане речове майно). І саме таку суму можна вважати обґрунтовано пропорційною, тому такий розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід стягнути з відповідача на користь позивачки. Натомість зазначена позивачкою сума до стягнення 100000,00 грн на переконання суду першої інстанції є завищеною та є не співмірною із сумою простроченої заборгованості.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Позивачка вказує, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні судом першої інстанції розраховано у спосіб, що не передбачений законодавством. Вважає, що у період з 19.07.2022 при здійсненні розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні принцип співмірності не застосовується.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що аргументи апеляційної скарги позивачки є помилковими.
Адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивачка проходила службу у Державній установі «Кіровоградський слідчий ізолятор».
03.01.2020 Наказом ДУ «Кропивницький слідчий ізолятор» від 03.01.2020 № 3/ос-20 старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_1 звільнено зі служби за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням).
У день звільнення (03.01.2020) до видання наказу № 3/ос-20 позивачем подано керівнику ДУ «Кропивницький слідчий ізолятор» заяву про виплату компенсації за неотримане речове майно, однак у виданому наказі не вирішено питання про виплату означеної компенсації.
Виплата компенсації за неотримане речове майно здійснена відповідачем 18.08.2023 шляхом перерахування на картковий рахунок позивачки 10962,23 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №593 від 24.07.2023 та випискою з карткового рахунку. 
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивачка звернулась до суду за захистом своїх прав.
Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначені Законом України від 23.06.2005 № 2713-IV «Про Державну кримінально-виконавчу службу України».
Відповідно до ч.1 ст.14 вказаного до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби).
Оскільки питання відповідальності органів Державної кримінально-виконавчої служби в разі несвоєчасного проведення розрахунку з особами, з числа персоналу цієї служби, при звільненні не врегульоване спеціальним законодавством, до спірних правовідносин слід застосувати положення статей 116 та 117 Кодексу Законів про працю України.
Відповідно до статті 116 КЗпП України (в редакції на час звільнення позивачки 03.01.2020) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно статті 117 КЗпП України (в редакції на час звільнення позивачки 03.01.2020) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року №2352-ІХ текст статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Вказана редакція статті 117 КЗпП України набрала чинності з 19 липня 2022 року.
Суд апеляційної інстанції враховує, що у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду, з-поміж іншого, зазначила, що статтею 116 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України.
За встановлених у справі обстави судом першої інстанції правильно з`ясовано, що позивачку 03.01.2020 звільнено зі служби, у день звільнення позивачка подала заяву про виплату компенсації за неотримане речове майно, втім, виплата компенсації за неотримане речове майно здійснена відповідачем 18.08.2023 шляхом перерахування на картковий рахунок позивачки 10962,23 грн.
Відтак у спірному випадку має місце затримка розрахунку при звільненні з 04.01.2020 по 17.08.2023, що зумовлює застосування ст.117 КЗпП України.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на позицію Верховного Суду у постанові від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 про те, що у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій статті 117 КЗпП України як до змін, внесених Законом №2352-ІХ, та і після їх внесення, то за такого правового регулювання спірний період варто умовно поділяти на 2 частини: до набрання змінами чинності 19 липня 2022 року і після цього.
Вирішуючи спір у цій справі, суд першої інстанції врахував зміни, які були внесенні до ст.117 КЗпП України, та правильно застосував їх у спірних відносинах, зазначивши, що період 04.01.2020 по 18.07.2022 регулюється редакцією статті 117 КЗпП, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. Період з 19.07.2022 по 17.08.2023 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що застосовуючи критерії, наведені Великою Палатою у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру, а саме: в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Зазначений підхід щодо здійснення розрахунку суми відшкодування Велика Палата Верховного Суду визнала таким, що забезпечив справедливий баланс інтересів сторін: захистив право позивача на повний розрахунок та належну компенсацію, водночас не допустив понесення роботодавцем несправедливих та непропорційних майнових втрат (пункти 116, 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23).
Отже, для цілей обчислення середнього заробітку у справі, що розглядається, з урахуванням наведених позицій суду касаційної інстанції підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачу при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
За змістом Довідки від 18.09.2023 №6922, грошове забезпечення позивачки за останні два місяці до звільнення зі служби (що враховується при обчисленні середнього заробітку, згідно Порядку №100) складає: листопад 2020 року — 9802,63 грн; грудень 2020 року – 10546,14 грн.
Середньоденний заробіток позивачки складає 333,59 грн ((9802,63+10546,14)/61) згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Відповідно, середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку: за період з 04.01.2020 по 18.07.2022 складає 309237,93 грн (333,59 грн х 927 календарних днів); за період з 19.07.2022 по 17.08.2023 (з урахуванням обмеження 6 місяцями) складає 61714,15 грн (333,59 х 185 календарних днів). 
В свою чергу, розмір виплат, належних позивачці при звільненні зі служби складає 72946,82 грн.: 61984,59 грн (виплачені при виключенні зі списків особового складу); 10962,23 грн (сума виплаченої компенсації за неотримане речове майно), а тому розмір невиплаченої у день виключення зі списків особового складу суми компенсації за неотримане речове майно 10962,23 грн. по відношенню до всіх належних при звільненні виплат в загальному розмірі 72946,82 грн становить 15,03% ((10962,23 грн х 100 %): 72946,82 грн).
Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що виходячи з пропорційності та співмірності, сума належного позивачці середнього грошового забезпечення за період затримки з 04.01.2020 по 17.08.2023 складає 55754,10 грн (370952,08 грн. х 15,03% відсоткове значення невиплаченої у день звільнення зі служби компенсації за неотримане речове майно). Здійснений розрахунок відповідає формулі, яку наведено Верховним Судом у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень статті 117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19 липня 2022 року.
У цій постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного судовою палатою з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22 про те, що з прийняттям Закону № 2352-IX законодавець, обмеживши строк нарахування шістьма місяцями, фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, а отже, застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року, до правовідносин, що регулюються новою редакцією статті 117 КЗпП України, неможливо.
Відповідно до сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 висновку виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом № 2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.
З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».
Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо), для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Виходячи з вищенаведеного, суд першої інстанції правильно визнав помилковими доводи позивачки про відсутність підстав для застосування при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до періоду після 19.07.2022 принципів пропорційності та співмірності.
Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції з урахуванням принципів розумності, пропорційності та співмірності дійшов обґрунтованого висновку, що порушене право позивачки підлягає відновленню шляхом стягнення з Державної установи «Кіровоградський слідчий ізолятор» на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 04.01.2020 по 17.08.2023 в розмірі 55754,10 грн. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Передбачені ст. 317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.
Керуючись ст. 311, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року у справі № 340/7458/23 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, встановлені ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк 

суддя Я.В. Семененко 

суддя А.В. Суховаров