Справа № 344/740/26 
Провадження № 22-ц/4808/990/26 
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 травня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Бойчука І.В.,
суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей,за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 26 березня 2026 року під головуванням судді Домбровської Г.В. у м. Івано-Франківську,
в с т а н о в и в:
В січні 2026 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що ОСОБА_2 не надається в належному розмірі в добровільному порядку матеріальна допомога на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом із матір`ю.
Оскільки утримання дітей такого віку потребує значних коштів, а сторони не можуть домовитися та досягти згоди з приводу матеріального утримання дітей, між ними існує спір з приводу участі батька в їх утриманні, тому ОСОБА_1 звернулася до з цим позовом.
Просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на обох дітей, щомісячно, до досягнення старшою дитиною повноліття, починаючи з дати подання позову.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 26 березня 2026 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/5 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на обох дітей, щомісячно, до досягнення старшою дитиною повноліття, починаючи з 15 січня 2026 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 665,60 грн.
У апеляційній скарзі представниця  ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.
Апелянт не погоджується з рішенням в частині визначення розміру аліментів.
При визначенні розміру аліментів суд врахував стан здоров`я та матеріальне становище дітей, зокрема те, що діти проживають разом з позивачкою. Також судом враховано, що відповідач є працездатною особою, працює та отримує дохід, інших осіб на своєму утриманні не має, і на думку суду, спроможний платити аліменти на утримання неповнолітніх дітей у відповідному розмірі.
Суд встановив, що відповідач спроможний платити аліменти у розмірі 1/5 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не встановив чи може чи не може відповідач платити аліменти у розмірі 1/3 з усіх видів заробітку (доходів).
Суд неправильно застосував положення статті 182 СК України. Згідно із зазначеною нормою, розмір аліментів визначається з урахуванням матеріального стану сторін та повинен бути необхідним і достатнім для гармонійного розвитку дитини.
Апелянт вважає, що суд без належного обґрунтування визначив розмір аліментів 1/5 частки доходу і помилково визначив принцип рівності батьків, фактично виходячи із того, що витрати на дітей мають нестися батьками порівну. Такий підхід суперечить вимогам статті 182 СК України, оскільки закон не передбачає рівного розподілу витрат між батьками; а визначальним є матеріальний стан кожного з них, а не формальна рівність.
Оскаржуване рішення суду ґрунтується на тому, що заробіток відповідача становить 200 000 грн, а тому розмір аліментів в 1/5 частки доходу це 40 000 грн - половина від необхідного місячного утримання дітей. Однак, такий висновок суду не є вірним.
У матеріалах справи міститься довідка форми ОК-7 щодо ОСОБА_2 . Відповідно до довідки такий фактичний заробіток у 2025 році не становив 200 000 грн.
Суд першої інстанції необґрунтовано відступив від визначеної законом загальноприйнятої частки, не врахував високий рівень доходу відповідача як підставу для стягнення більшого, а не меншого розміру аліментів.
Оскаржуване рішення містить внутрішню суперечність. Оскільки суд зазначив, що високий дохід відповідача не є підставою для зменшення аліментів, однак фактично саме це і зробив, визначивши зменшену частку. Це свідчить про непослідовність та необґрунтованість висновків суду.
Призначення аліментів у розмірі 1/5 частки доходу не є належним рівнем участі батька в утриманні двох неповнолітніх дітей.
Просить змінити рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру аліментів та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на дітей у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання позову до суду і до досягнення старшою дитиною повноліття.
Представник ОСОБА_2 , подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення повно та всебічно дослідив обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема статті 180, 181, 182 СК України.
Апелянт у позовній заяві та в ході розгляду справи судом першої інстанції не надала жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували фактичний розмір щомісячних витрат на утримання двох дітей; необхідність витрат саме у розмірі 30 000-40 000 грн. на місяць на одну дитину, як зазначалося нею в судовому засіданні; документальне підтвердження оплати гуртків, подорожей, додаткових занять та інших витрат на дітей, на які посилалася позивачка.
Суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги пояснення позивача в судовому засіданні про те, що щомісячне утримання дітей становить близько 30 000¬40 000 грн на одну дитину. Виходячи з принципу рівності обов`язків обох батьків, розмір аліментів у 1/5 частки від доходу відповідача є справедливим, адже приблизно відповідає половині задекларованих позивачкою витрат з урахуванням рівного обов`язку обох батьків нести витрати на дітей.
Апелянт стверджує, що суд першої інстанції помилково виходив із принципу «рівності батьків» та незаконно зменшив розмір аліментів порівняно із законодавчо визначеною часткою 1/3 для двох дітей. Зазначені доводи є хибними. 
Суд першої інстанції, визначивши розмір аліментів у 1/5 частки, гарантував дітям рівень утримання, що забезпечує їхній гармонійний розвиток, встановивши при цьому мінімальний гарантований розмір - не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Такий підхід повністю узгоджується як із нормами СК України, та з принципом найкращих інтересів дитини.
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, ураховуючи таке.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.06.2014 року, у якому народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками яких є сторони у цій справі.
Суд першої інстанції встановив, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у справі №344/15389/25 шлюб між сторонами розірвано. 
Посилаючись на те, що сторони не можуть домовитися та досягти згоди з приводу матеріального утримання дітей, між ними існує спір з приводу участі батька в їх утриманні, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом.
Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини).
Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» ).
Частиною 2 статті 150 Сімейного кодексу України (надалі «СК України») визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (частина 1 статті 180 СК України).
Таким чином, відповідно до норм СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо своїх неповнолітніх дітей, зобов`язані утримувати неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття та забезпечувати їм достатній рівень фізичного і духовного розвитку.
Відповідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частиною 1 статті 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Частина 2 статті 182 СК України визначає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Згідно з пунктами 17, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів» «за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно».
Відповідно до ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.
Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції враховуючи вимоги чинного законодавства України, конкретні обставини цієї справи, виходячи з інтересів неповнолітніх дітей дійшов висновку про доцільність стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей:   ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та   ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/5 частки з усіх видів його заробітку (доходу починаючи з 15 січня 2026 року, оскільки такий розмір аліментів відповідає інтересам дітей та обов`язку батька по їх утриманні.
При визначенні розміру аліментів суд врахував стан здоров`я та матеріальне становище дітей і що діти проживають разом з позивачкою. Також суд врахував, що відповідач є працездатною особою, працює та отримує дохід, інших осіб на своєму утриманні не має, тому спроможний платити аліменти на утримання неповнолітніх дітей у відповідному розмірі.
Крім того, при визначенні розміру аліментів суд враховував пояснення позивачки, яка зазначила, що в середньому на місяць нею витрачається 30 000 - 40 000 грн на одну дитину та звернув увагу позивачки, що обов`язок батьків по утриманню дітей є рівним. 
Суд дійшов висновку, що розмір аліментів в 1/5 частки доходу відповідача відповідає принципу рівності обов`язку двох батьків щодо утримання дітей.
З такими висновками суду погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Щодо доводів апелянта про те, що суд не встановив спроможності відповідача платити аліменти у розмірі 1/3 з усіх видів заробітку (доходів) слід зазначити таке.
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вказав, що погоджується з поясненнями позивача про те, що високий середньомісячний дохід платника аліментів не є самостійною підставою для зменшення розміру частки, яка повинна стягуватися з нього щомісячно. Суд виходив з того, що відповідно до частини 2 статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Отже, законодавець пов`язує розмір аліментів з принципом необхідності та достатності для гармонійного розвитку дитини.
Судом першої інстанції враховано, що на момент розгляду справи в суді першої інстанції, відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік», установлено з 1 січня 2026 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 3209 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років 2 817 грн., а для дітей від 6 до 18 років – 3 512 грн.
Судом встановлено, що 1/5 від заробітку відповідача станом на час ухвалення рішення становить в середньому 40 000,00 грн, тому визначений розмір аліментів в 1/5 частки доходу відповідача у повній мірі відповідає принципу рівності обов`язку двох батьків щодо утримання дітей  по 40 000,00 грн. на обох дітей.
Вищевказаним спростовуються доводи апелянта, про те, що суд неправильно застосував положення статті 182 СК України. У зв`язку з цим суд належного обґрунтував свої висновки та визначив розмір аліментів в 1/5 частки доходу відповідача.
Такий підхід не суперечить вимогам статті 182 СК України і суд обґрунтовано застосував принцип рівності щодо обов`язку двох батьків на утримання дітей, а призначення аліментів у розмірі 1/5 частки доходу є належним рівнем участі батька в утриманні двох неповнолітніх дітей.
Суд першої інстанції врахував рівень доходу відповідача, як підставу для стягнення відповідного розміру аліментів, врахував принцип рівності, щодо обов`язку двох батьків на утримання дітей, а також визначив розмір таких аліментів з врахуванням принципу необхідності та достатності для гармонійного розвитку дітей.
Суд першої інстанції з урахуванням вимог статті 192 СК України також вказав, що за змістом статті 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Вищевказаною нормою передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. 
Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 26 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Постанову складено 29 травня 2026 року.

Суддя-доповідач:       І.В. Бойчук
Судді:         О.В. Пнівчук           О.О. Томин