Справа № 127/32933/23
Провадження № 22-ц/801/933/2026
Категорія: 37
Головуючий у суді 1-ї інстанції Питель О. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 року	Справа № 127/32933/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю. Б.,
суддів Матківської М. В., Міхасішина І. В.,
учасники справи:
позивач – Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС»,
відповідач –  ОСОБА_1 ,
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на заочне рішення Барського районного суду Вінницької області від 13 січня 2026 року, ухвалене під головуванням судді О. В. за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін в м. Бар Вінницької області,
у цивільній справі № 127/32933/23 за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» до ОСОБА_1 про стягнення суми страхового відшкодування, 

встановив:
Короткий зміст вимог 
У жовтні 2023 року Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» (далі - ПрАТ «СГ «ТАС») звернулося до суду з вказаним позовом до  ОСОБА_1 про стягнення суми страхового відшкодування.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 08.04.2020 між ПрАТ «Страхова група «ТАС» та ОСОБА_2 укладено договір страхування квартири АДРЕСА_1 . 22.10.2020 сталося залиття застрахованої квартири внаслідок аварії системи опалення у квартирі АДРЕСА_2 цього ж будинку. Подію визнано страховим випадком, у зв`язку з чим позивач виплатив страхове відшкодування у розмірі 23180,00 грн. Посилаючись на те, що шкоду завдано з вини власника квартири АДРЕСА_2 через неналежне утримання майна, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення виплаченого страхового відшкодування. Раніше у задоволенні аналогічного позову до ОСОБА_3 було відмовлено, оскільки власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_4 . 
У зв`язку з цим позивач просив стягнути з відповідача 23180,00 грн та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 13 січня 2026 року у задоволені позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. Водночас обов`язок відшкодування шкоди покладається на особу, вина якої у її заподіянні доведена. Власник майна зобов`язаний утримувати належне йому майно та нести відповідальність за його неналежне утримання.
Судом установлено, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав та договором купівлі-продажу від 07.09.2021 власником квартири АДРЕСА_3 станом на 07.09.2021 був ОСОБА_4 , який придбав її у ОСОБА_1 . Разом з тим залиття квартири АДРЕСА_4 сталося 22.10.2020, а належних і допустимих доказів того, що на момент настання страхового випадку власником квартири АДРЕСА_2 була саме ОСОБА_1 , матеріали справи не містять.
Оскільки позивач не довів причетності ОСОБА_1 до заподіяння шкоди майну страхувальника, суд дійшов висновку про відсутність підстав для покладення на неї обов`язку з відшкодування шкоди в порядку регресу та відмовив у задоволенні позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У березні 2026 року ПрАТ «СГ «ТАС» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 06 березня 2026 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий – суддя Войтко Ю. Б., судді: Матківська М. В., Міхасішин І. В.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 березня 2026 року апеляційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 березня 2026 року, після усунення недоліків відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 30 березня 2026 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами без повідомлення учасників справи. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга ПрАТ «СГ «ТАС» мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність належності квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_1 на момент виникнення страхового випадку.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що до матеріалів цивільної справи № 127/32933/23 первісним відповідачем ОСОБА_4 було долучено договір купівлі-продажу квартири № 658 від 07 вересня 2021 року, відповідно до умов якого продавець ОСОБА_1 передає у власність покупцю — ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_3 .
Апелянт зазначає, що зі змісту вказаного договору вбачається, що відчужувана квартира належала продавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом у встановленому законом порядку.
На думку апелянта, зазначені обставини свідчать про те, що у період з 22 березня 2019 року по 07 вересня 2021 року власником квартири АДРЕСА_2 була саме ОСОБА_1 , а відтак саме вона як власник нерухомого майна повинна нести відповідальність за належне утримання внутрішньоквартирних мереж та наслідки їх неналежної експлуатації.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції неналежним чином оцінив наданий договір купівлі-продажу та не врахував, що зміст цього договору прямо підтверджує наявність у ОСОБА_1 права власності на квартиру станом на дату настання страхового випадку — 22 жовтня 2020 року.
Сукупність наявних у справі доказів підтверджує факт належності квартири ОСОБА_1 у момент виникнення аварії системи опалення, а тому висновок суду першої інстанції про недоведеність статусу відповідача як власника квартири є помилковим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
Від відповідача ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вона просить апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
У своєму відзиві відповідач не заперечує тієї обставини, що у 2020 році їй належала квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_5 , однак зазначає, що після виникнення події, пов`язаної із залиттям квартири поверхом нижче, питання відшкодування завданих збитків було врегульовано сторонами добровільно та у повному обсязі ще до звернення страхової компанії до суду.
Відповідач зазначає, що наприкінці жовтня 2020 року відбулося залиття квартири ОСОБА_5 , яка знаходилась поверхом нижче. Після цього її чоловік ОСОБА_3 у той же день зустрівся із власником пошкодженої квартири ОСОБА_5 , у ході чого сторони погодили обсяг пошкоджень, характер необхідних ремонтних робіт та розмір грошового відшкодування.
За твердженням відповідача, усі витрати, пов`язані із відновленням пошкодженого майна, були добровільно компенсовані її чоловіком у повному обсязі, а також усунуті наслідки затоплення.
На підтвердження зазначених обставин відповідач посилається на письмові розписки, складені власноручно ОСОБА_5 31 жовтня 2020 року та 11 грудня 2020 року, у яких останній зазначив, що будь-яких претензій до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 він не має. 
Відповідач наголошує, що ОСОБА_5 жодного разу не повідомляв її або членів її сім`ї про наявність договору страхування квартири та про звернення до страхової компанії за отриманням страхового відшкодування.
На думку відповідача, наведені обставини свідчать про відсутність предмета спору, оскільки фактично шкода, заподіяна внаслідок затоплення квартири, була добровільно та повністю компенсована безпосередньо потерпілій особі ще у 2020 році.
Відповідач вважає, що після повного відшкодування шкоди потерпілий втратив право вимоги до особи, яка її відшкодувала
У зв`язку із зазначеним ОСОБА_1 просить апеляційний суд врахувати надані нею докази добровільного відшкодування шкоди.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом установлено, що 08.04.2020 між ПрАТ «СГ «ТАС» та ОСОБА_2 був укладений договір добровільного комплексного страхування майна та відповідальності № FO-703345. Предметом даного договору є майнові інтереси, пов`язані із володінням та користуванням майном - квартирою АДРЕСА_1 . 
22.10.2020 із застрахованим майном відбулася страхова подія, залиття водою, що підтверджується даними копії акту огляду від 23.10.2020, складеного представником страховика.
Відповідно до заяви про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування до ПрАТ «СГ «ТАС» звернувся власник квартири АДРЕСА_1 . Дана заява була розглянута, залиття квартири визнано страховим випадком, у зв`язку з чим на підставі: акту огляду пошкодженого майна від 23.10.2020; звіту про незалежну оцінку №1-00/853 від 16.11.2020; страхового акту № 00787/025/520 від 01.12.2020 та розрахунку суми страхового відшкодування ПрАТ «СГ «ТАС» здійснило виплату суми страхового відшкодування в розмірі 23 180,00 грн.
З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 273658952, що міститься у матеріалах справи слідує, що власником квартири за адресою: АДРЕСА_5 , є ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 . Дата державної реєстрації речового права 07.09.2021. 
Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 07.09.2021, ОСОБА_4 придбав квартиру у ОСОБА_1 .

Позиція суду апеляційної інстанції
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно положень частини першої статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним критеріям судове рішення відповідає в повній мірі.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
З матеріалів справи вбачається, що позивач посилається на те, що залиття квартири стало наслідком неналежного утримання системи опалення у квартирі АДРЕСА_2 , а тому відповідальність за заподіяну шкоду має нести власник або особа, яка зобов`язана забезпечувати належний технічний стан відповідного житлового приміщення та інженерних мереж. Тому, позивач ПрАТ «СГ «ТАС» звернувся до суду з позовом про стягнення у порядку суброгації суми виплаченого страхового відшкодування, мотивуючи вимоги тим, що після виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування до нього перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.
Позивач обґрунтовує свої вимоги положеннями статті 993 Цивільного кодексу України, відповідно до якої до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Крім того, аналогічне правило закріплено у статті 27 Закону України «Про страхування», відповідно до якої до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Отже, закон прямо надає страховій компанії право після виплати страхового відшкодування звернутися із регресною (суброгаційною) вимогою до винної особи про компенсацію понесених витрат.
При цьому правовою підставою відповідальності позивач визначає загальні положення деліктного права, передбачені статтею 1166 Цивільного кодексу України, згідно з якою майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Водночас для покладення цивільно-правової відповідальності на конкретну особу позивач повинен довести наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме факт завдання шкоди, протиправність поведінки відповідача, причинний зв`язок між діями чи бездіяльністю відповідача та заподіяною шкодою та вину відповідача. 
Відсутність хоча б одного із зазначених елементів виключає можливість покладення обов`язку щодо відшкодування шкоди.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що право страховика на звернення з вимогою до особи, відповідальної за завдану шкоду, виникає лише за умови належного доведення факту відповідальності саме цієї особи за заподіяні збитки.
Судом установлено, що 08 квітня 2020 року між ПрАТ «Страхова група «ТАС» та ОСОБА_2 було укладено договір добровільного комплексного страхування майна та відповідальності № FO-703345.
Предметом зазначеного договору були майнові інтереси страхувальника, пов`язані із володінням та користуванням нерухомим майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
У період дії договору страхування, а саме 22 жовтня 2020 року, із застрахованим майном відбулася страхова подія — залиття квартири водою, що підтверджується актом огляду від 23 жовтня 2020 року, складеним представником страховика за результатами обстеження пошкодженого майна.
Після настання події власник квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_2 звернувся до ПрАТ «СГ «ТАС» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.
Подана заява була розглянута страховиком у встановленому порядку, а залиття квартири визнано страховим випадком.
На підставі заяви страхувальника та зібраних документів, зокрема звіту про незалежну оцінку, страхового акту та розрахунку страхового відшкодування, страховиком визнано подію страховим випадком та здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 23 180,00 грн.
Водночас, звертаючись із позовом, страховик вказує, що залиття стало наслідком аварії системи опалення у квартирі АДРЕСА_2 цього ж будинку, а тому особа, яка є власником зазначеної квартири та відповідальна за належне утримання внутрішньоквартирних мереж, повинна нести цивільно-правову відповідальність за завдану шкоду.
Оцінюючи доводи сторін та зібрані докази, судом першої інстанції встановлено, що згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 273658952 власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_4 , право власності якого зареєстроване 07 вересня 2021 року.
Згідно з договором купівлі-продажу від 07 вересня 2021 року, первісний відповідач ОСОБА_4 придбав зазначену квартиру у ОСОБА_1 . Із змісту зазначеного договору вбачається, що станом на момент його укладення 07 вересня 2021 року власником квартири АДРЕСА_2 була ОСОБА_1 , яка виступала продавцем нерухомого майна.
Разом із тим встановлено, що подія, яка є підставою позову, сталася 22 жовтня 2020 року, тобто задовго до відчуження квартири, що відбулося у 2021 році.
Отже, на момент настання події матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 була власником або належним користувачем квартири АДРЕСА_2 та особою, на яку покладався обов`язок утримання внутрішньоквартирних інженерних мереж.
Згідно з частиною першою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частини шостої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме на позивача, відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, покладено обов`язок доведення обставин, на які він посилається як на підставу позовних вимог, зокрема надати належні, допустимі та достовірні докази того, що ОСОБА_1 була власником або користувачем квартири АДРЕСА_2 на момент залиття, на неї покладався обов`язок щодо належного утримання внутрішньоквартирних мереж та її дії або бездіяльність перебували у причинному зв`язку із заподіяною шкодою. 
Колегія суддів також враховує положення статті 322 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином, саме встановлення особи власника на момент заподіяння шкоди має ключове значення для вирішення спору.
Разом із тим із поданого до суду відзиву на апеляційну скаргу вбачається, що відповідач ОСОБА_1 не заперечує тієї обставини, що у 2020 році їй належала квартира АДРЕСА_3 .
Однак відповідач зазначає, що після виникнення події, пов`язаної із залиттям квартири поверхом нижче, питання відшкодування завданих збитків було врегульовано сторонами добровільно та у повному обсязі ще до звернення страхової компанії до суду. За твердженням відповідача, наприкінці жовтня 2020 року після залиття квартири ОСОБА_5 її чоловік ОСОБА_3 зустрівся із власником пошкодженої квартири, у ході чого сторони погодили обсяг пошкоджень, необхідні ремонтні роботи та розмір грошового відшкодування.
Відповідач вказує, що усі витрати, пов`язані із усуненням наслідків затоплення та відновленням пошкодженого майна, були добровільно компенсовані у повному обсязі.
На підтвердження зазначених обставин відповідач посилається на письмові розписки, складені власноручно ОСОБА_5 31 жовтня 2020 року та 11 грудня 2020 року. Відповідач також наголошує, що ОСОБА_5 не повідомляв її про наявність договору страхування квартири та про звернення до страхової компанії за отриманням страхового відшкодування.
Доводи відповідача про добровільне відшкодування шкоди у 2020 році, оформлене відповідними письмовими розписками потерпілого, колегія суддів оцінює як такі, що додатково підтверджують відсутність неврегульованого спору між первісними сторонами делікту на момент звернення страховика до суду.
Водночас навіть без оцінки цих обставин вирішальним є те, що позивач не довів належними та допустимими доказами сам факт відповідальності відповідача за заподіяння шкоди.
За таких умов відсутній обов`язковий елемент деліктної відповідальності — належний суб`єкт відповідальності, що виключає можливість задоволення позову в порядку статті 993 Цивільного кодексу України.
Таким чином, страховик не довів наявності у потерпілої особи права вимоги до конкретного відповідача, а отже, не довів і переходу такого права до себе у порядку суброгації.
Частиною 6 статті 3 Цивільного кодексу України визначено, що одними із основних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що повторне стягнення однієї й тієї ж суми збитків після їх фактичного добровільного відшкодування суперечить принципам справедливості, добросовісності та недопущення безпідставного збагачення.
З урахуванням викладеного апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, надав належну оцінку доказам, а висновки суду є обґрунтованими, логічними та такими, що відповідають фактичним обставинам справи.
Колегія суддів враховує доводи апеляційної скарги та пояснення відповідача, однак вони не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на таке.
Дійсно, відповідач не заперечує, що на момент залиття квартири АДРЕСА_4 у жовтні 2020 року квартира АДРЕСА_3 перебувала у її власності. Разом із тим, сам по собі факт перебування майна у власності відповідача не є достатнім доказом наявності підстав для покладення на неї цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України обов`язок відшкодування шкоди покладається на особу, яка її безпосередньо завдала, за умови доведення усіх елементів складу цивільного правопорушення.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що саме дії або бездіяльність відповідача щодо утримання внутрішньоквартирних мереж перебували у причинному зв`язку із настанням залиття квартири АДРЕСА_4 .
Щодо посилань відповідача на добровільне відшкодування шкоди, колегія суддів зазначає, що зі змісту пояснень та поданих доказів вбачається, що після настання події залиття у жовтні 2020 року сторони фактично врегулювали спір у досудовому порядку, а саме шкода, завдана потерпілому, була добровільно компенсована відповідачем (через її чоловіка) у повному обсязі, що підтверджується відповідними письмовими розписками потерпілого.
Водночас зазначені обставини самі по собі не впливають на правильність висновків суду першої інстанції щодо відсутності доведеності складу цивільного правопорушення з боку відповідача, оскільки навіть за умови добровільного відшкодування шкоди це не звільняє позивача від обов`язку довести наявність підстав для суброгаційної вимоги у розумінні статті 993 Цивільного кодексу України.
Таким чином, визнання факту власності та посилання на добровільне відшкодування шкоди не усуває обов`язку позивача довести всі юридично значимі обставини деліктної відповідальності, які в даній справі встановлені не були.
Посилання апелянта на протилежне ґрунтуються на розширювальному тлумаченні обставин справи без належного підтвердження доказами, а тому не можуть бути прийняті до уваги.
Ураховуючи наведене, суд першої інстанції розглядаючи зазначений спір, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» залишити без задоволення.
Заочне рішення Барського районного суду Вінницької області від 13 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач      Ю. Б. Войтко

Судді:       М. В. Матківська

І. В. Міхасішин