Справа №201/5487/26
Провадження №2/201/4124/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 липня 2026 року Соборний районний суд
міста Дніпра
у складі: головуючого судді – Федоріщева С.С.,
при секретарі – Максимовій О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності, -
ВСТАНОВИВ:
Стислий виклад позиції позивача.
17 квітня 2026 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Маріупольської міської ради Донецької області, в якому просила суд визнати за нею право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 44,5 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 19 травня 2001 року у відповідності до біржевого контракту № 3707 вона набула право власності на зазначену квартиру. У подальшому зазначений біржевий контракт був визнаний дійсним за рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполь від 21 травня 2009 року (справа №2-3581/09). Таким чином, позивачка є власником житла, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 44,5 квадратних метри, житловою площею 28,6 квадратних метри. Рішенням Маріупольської міської ради, прийнятим 28 січня 2016 року під час IV сесії, у межах реалізації законодавства про декомунізацію, проспект Леніна було перейменовано на проспект Миру, що підтверджується загальнодоступними джерелами та офіційною інформацією органів державної влади. 24 лютого 2022 року розпочалося повномасштабне вторгнення російської федерації до України. Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався. Зокрема, російські окупаційні війська почали наступ на м. Маріуполь і наприкінці лютого 2022 року місто опинилося в оточенні. У березні 2022 року територія Маріупольської міської громади окупована військами РФ, що визнано Кабінетом Міністрів України, Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309, вся територія Маріупольського району Донецької області з 05 березня 2022 року є тимчасово окупованою російською федерацією територією України. Таким чином, вона позбавлена свого житла, оскільки воно перебуває на тимчасово окупованій території.
У відповідності до Порядку про надання допомоги для вирішення житлового питання окремим категоріям внутрішньо переміщених осіб, що проживали на тимчасово окупованій території, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2025 р. № 1176 позивач має право отримати допомогу для вирішення житлового питання. У зв`язку з необхідністю отримати відповідні виплати від держави, позивачка звернулась до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради з метою проведення реєстраційних дій щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є позивачка. 03 квітня 2026 року рішенням державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради № 84129910 від 03 квітня 2026 року ОСОБА_1 (далі – позивач) було відмовлено у проведенні реєстраційний дій щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку зі знищенням більшої частини документів ККП "Міське бюро технічної інвентаризації - Маріупольська нерухомість" через активні бойові дії, а в подальшому окупацію міста Маріуполь, через що неможливо встановити речові права позивача на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивачка не може здійснити реєстраційні дії щодо свого житла та має встановити право власності на житло, через що вона вимушена звернутися до суду.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.
17 квітня 2026 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями дана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. та 26 квітня 2026 року ухвалою судді від відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі.
27 квітня 2026 року представник позивача подав до суду заяву про заміну неналежного відповідача Маріупольську міську військову адміністрацію на належного відповідача Маріупольську міську раду Донецької області.
01 червня 2026 року ухвалою судді замінено неналежного відповідача Маріупольську міську військову адміністрацію на належного відповідача Маріупольську міську раду Донецької області.
30 червня 2026 року представник відповідача Маріупольської міської ради Донецької області подав до суду письмову заяву, у якій просив розглядати справу без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечував.
01 липня 2026 року від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.
У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Фактичні обставини встановленні судом.
Судом встановлено, що 19 травня 2001 року у відповідності до біржевого контракту № 3707 позивачка набула право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 44,5 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м. 
У подальшому зазначений біржевий контракт був визнаний дійсним за рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполь від 21 травня 2009 року (справа №2-3581/09). Таким чином, позивачка є власником житла, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 44,5 квадратних метри, житловою площею 28,6 квадратних метри. Рішенням Маріупольської міської ради, прийнятим 28 січня 2016 року під час IV сесії, у межах реалізації законодавства про декомунізацію, проспект Леніна було перейменовано на проспект Миру, що підтверджується загальнодоступними джерелами та офіційною інформацією органів державної влади. 24 лютого 2022 року розпочалося повномасштабне вторгнення російської федерації до України. Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався. 
Зокрема, російські окупаційні війська почали наступ на м. Маріуполь і наприкінці лютого 2022 року місто опинилося в оточенні. У березні 2022 року територія Маріупольської міської громади окупована військами РФ, що визнано Кабінетом Міністрів України, Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309, вся територія Маріупольського району Донецької області з 05 березня 2022 року є тимчасово окупованою російською федерацією територією України. Таким чином, вона позбавлена свого житла, оскільки воно перебуває на тимчасово окупованій території.
У відповідності до Порядку про надання допомоги для вирішення житлового питання окремим категоріям внутрішньо переміщених осіб, що проживали на тимчасово окупованій території, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2025 р. № 1176 позивач має право отримати допомогу для вирішення житлового питання. У зв`язку з необхідністю отримати відповідні виплати від держави, позивачка звернулась до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради з метою проведення реєстраційних дій щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є позивачка. 03 квітня 2026 року рішенням державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради № 84129910 від 03 квітня 2026 року ОСОБА_1 (далі – позивач) було відмовлено у проведенні реєстраційний дій щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку зі знищенням більшої частини документів ККП "Міське бюро технічної інвентаризації - Маріупольська нерухомість" через активні бойові дії, а в подальшому окупацію міста Маріуполь, через що неможливо встановити речові права позивача на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, позивачка не може здійснити реєстраційні дії щодо свого житла та має встановити право власності на житло через що вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно зі ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
В даному випадку, як встановлено судом, Позивачка у відповідності до законодавства України набула право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 44,5 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м., однак не має можливості реалізувати своє право власності у зв`язку з протиправною (не з її волі) втратою правовстановлюючого документа.
Отже, позивачка є власником вказаної квартири, право власності було у свій час зареєстровано належним чином згідно законодавства та ніким не оспорювалось, але на даний час склалася така ситуація, що через російську агресію проти України вона не може скористатись своїм правом розпоряджатись своїм майном, оскільки позивачка не може отримати юридичний документ щодо свого приміщення, через що не може оформити відповідні документи належним чином.
Суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності – це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном – має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном – це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна.
Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Судом з`ясовано, що органи місцевого самоврядування, які одночасно здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, у земельних правовідносинах виступають як представницькі органи суб`єкта власності - народу України, територіальної громади власників землі щодо права розпорядження, притаманного власнику. Маріупольська міська рада, відповідно до ст. і Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є представницьким органом місцевого самоврядування.
Відповідно до ст. 143 Конституції України, органи місцевого самоврядування вирішують питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції.
Відповідно до статті 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Частиною і статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їх компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як суб`єкт владних повноважень орган місцевого самоврядування Маріупольська міська рада вирішує в межах закону зазначені питання.
Згідно з вимогами ч. 1, 2, 6 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а держава не втручається у здійснення власником права власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
На підставі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Отже, позивачкою доведено та надано докази того, що її права порушуються та/або оспорюються, що свідчить про наявність правових підстав для задоволення позову.
У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено, що при здійсненні правосудця у цивільних справах суд першої інстанції, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та упродовж розумного, але не більш встановленого законом строку розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та спрямований на забезпечення визнання та захист таких прав регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.
Відомості про речові права, обтяження речових прав, що містяться в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек, що є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав, використовуються як актуальні виключно в разі, якщо відомості про право власності на відповідне нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва не внесені до Державного реєстру прав, а відомості про інші речові права, відмінні від права власності, та/або обтяження речових прав не внесені та не припинені в Державному реєстрі прав.
Державний реєстр прав є державною власністю, складовою Національного архівного фонду і підлягає довічному зберіганню. Вилучення будь-яких документів або частин Державного реєстру прав не допускається, крім випадків, передбачених законом. Доступ державного реєстратора до Державного реєстру прав здійснюється шляхом багатофакторної аутентифікації у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України у Порядку ведення Державного реєстру прав.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) від 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ч. 1 ст. 316, ст. 318, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Право власності насувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правовиків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». 
Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Оцінюючи дослідженні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті, та приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.15, 16, 316-319, 321, 328, 392 ЦК України, ст.ст.12,13, 76, 77,81, 82, 89, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності – задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 44,5 кв. м, житловою площею 28,6 кв.м.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом 30 діб до Дніпровського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:
Позивач:  ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), АДРЕСА_2 ;
Відповідач: Маріупольська міська рада, код ЄДРПОУ 33852448, м. Маріуполь, пр. Мира, буд. 70.

Суддя          С.С. Федоріщев