Справа № 296/4677/26
2-а/296/70/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 червня 2026 року	м.Житомир	

Корольовський районний суд м. Житомира в складі: 
головуючої судді Пилипюк Л. М., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом  ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,
В С Т А Н О В И В:
17 квітня 2026 року до Корольовського районного суду міста Житомира надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення. Позовна заява подана представником позивача - адвокатом Кундас В. А. через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС) «Електронний суд».
Позов обґрунтовано тим, що 16 березня 2026 року провідним спеціалістом сектору з питань благоустрою муніципальної інспекції Житомирської міської ради складено протокол серії АА № 003790 про адміністративне правопорушення, відповідно до змісту якого 16 березня 2026 року в м. Житомирі за адресою: вул. Київська, 25 було виявлено що менеджер з питань регіонального розвитку ТОВ «Гарні Речі» ОСОБА_1 допустив самовільне розміщенні засобів зовнішньої реклами (вивіски) на фасаді будинку, інформації щодо погодження торгової марки не надано, чим порушив п.5 розділу 4 «Правил благоустрою території Житомирської міської об`єднаної територіальної громади», затверджених рішенням ЖМР № 286 від 23.09.2021, відповідальність за що передбачена ст.152 КУпАП.
07 квітня 2026 року адміністративною комісією при виконавчому комітеті Житомирської міської ради прийнято рішення № 107 про визнання ОСОБА_1 винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст.152 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 850 гривень.
Представник позивача зазначає, що оскаржувана постанова є незаконною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки ОСОБА_1 не є суб`єктом правопорушення, передбаченого ст. 152 КУпАП. Суб`єктом вказаного правопорушення є суб`єкт господарювання, що здійснює підприємницьку діяльністю у вказаному в постанові магазині. ОСОБА_1 немає жодного відношення до магазину, який знаходиться за адресою м. Житомир, вул. Київська, 25, тобто не є ані власником магазину, ані його орендарем.  ОСОБА_1 є найманим працівником і відповідно до наказу № 07/01/26-5/К/ТР від 07.01.2026 прийнятий на посаду менеджера з питань регіонального розвитку територіальної мережі 4-0006 департаменту роздрібних продажів. Крім того, позивач вказує на відсутність об`єктивної сторони правопорушення, визначення «об`єктів благоустрою міста» містить у Законі України «Про благоустрій населених пунктів», до об`єктів благоустрою міста відносить місця (простори) загального користування та нерухоме майно (включаючи земельні ділянки), що перебуває у комунальній власності. Натомість магазин «ANDI» є приватною власністю, що виключає обов`язковість отримання дозволу на розміщення рекламних вивісок на його фасаді. Оскаржувана постанова не містить інформації про недотримання вимог до форми та/або змісту вивісок. У даному випадку, на фасаді будівлі було розміщено вивіску з інформацією про види діяльності із додержанням вимог щодо місця розміщення притаманного вивісці. Більш того, розміщена інформація не містить ніяких ознак притаманних рекламі, а саме інформації про товар та не спонукає покупця придбавати якийсь конкретний товар. З огляду на визначене, можна дійти висновку про те, що розміщений елемент за своїм змістом та розміщенням підпадає під визначені вищевказаними правовими нормами ознаки вивіски, оскільки вона містить лише інформацію про вид товару який реалізовується на ній не відтворені зображення дорожніх знаків та вона розміщена на зовнішній поверхні нежитлового приміщення, користувачем якого є ТОВ «Гарні речі» біля входу в таке приміщення.
На підставі наведеного позивач просить визнати протиправною та скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення № 107 від 07 квітня 2026 року, а також вирішити питання розподілу судових витрат.
Ухвалою судді від 21 квітня 2026 року прийнято до розгляду адміністративний позов та відкрито провадження у цій справі, призначено судове засідання. 
07 травня 2026 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву. Заперечуючи вимоги позову, представник відповідача зазначає, що відповідачем встановлено та позивач не заперечує факту перебування ОСОБА_1 в трудових стосунках з ТОВ «Гарні речі». З інформації, зазначеної в позовній заяві, орендарем приміщення, в якому розташований магазин «ANDI» є ТОВ «Гарні речі». Згідно з наказом від 07.01.2026, який доданий до позовної заяви, вбачається що гр. ОСОБА_1 прийнятий на посаду менеджера з питань регіонального розвитку, що затверджено підписом генерального директора Вячеславом Нідзельським, який до того ж відповідно до договору оренди приміщення (доданим до позовної заяви) є генеральним директором ТОВ «Гарні речі». Наведене свідчить, що представник позивача документально підтвердив безпосередній зв`язок гр. ОСОБА_1 із діяльністю магазину «ANDI», що повністю спростовує твердження про відсутність у останнього статусу відповідальної посадової особи в розумінні диспозиції ст. 152 КУпАП. Отже, провідним спеціалістом сектору з питань благоустрою муніципальної інспекції Житомирської міської ради у повній відповідності до вимог чинного законодавства встановлено належного суб`єкта адміністративної відповідальності згідно зі ст. 152 КУпАП.
Щодо аргументів позову про недотримання встановленої процедури притягнення до адміністративної відповідальності представник відповідача зазначає, що при складанні протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 вручено під підпис запрошення (повідомлення) на засідання адміністративної комісії при виконавчому комітеті Житомирської міської ради, де 31.03.2026 мав відбутися розгляд та прийняття рішення по зазначеному протоколу. Однак, у зв`язку із внутрішньо-організаційними питаннями, 31.03.2026 засідання комісії не відбулося, розгляд протоколу було перенесено на 07.04.2026 року. Повідомлення про проведення наступного засідання комісії було направлено у застосунку «вайбер» за номером телефону, вказаним в протоколі. Справа була розглянута 07.04.2026 за відсутності гр. ОСОБА_1 , який був належним чином повідомлений про розгляд протоколу про притягнення його до адміністративної відповідальності.
Враховуючи проведену роз`яснювальну роботу та поінформованість гр. ОСОБА_1 про порядок оформлення дозвільних документів, припис від 09.03.2026 року №502 та відсутність будь-яких дозвільних документів на розміщення засобів зовнішньої реклами (інформаційних вивісок) на момент розгляду справи, адміністративна комісія при виконавчому комітеті Житомирської міської ради, у межах наданих їй повноважень, та враховуючи пояснення гр. ОСОБА_1 , які були написані особисто в протоколі про адміністративне правопорушення, а саме: «займаємось розробкою проектної документації і подачею на погодження», винесла постанову від 07.04.2026 № 107 про накладення адміністративного стягнення у вигляді мінімального штрафу – 850 гривень.
Представник відповідача також звертає увагу суду на те, що як при складанні припису так і при складанні протоколу було зафіксовано розміщення рекламо носіїв та роз`яснено порядок та вимоги до їх розміщення (що відображено і в приписі №502 від 09.03.2026 і в протоколі серії АА №003790 від 16.03.2026). На момент складання припису та протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 не надав жодної інформації або документів, які підтверджують що назва «ANDI ОДЯГ&ВЗУТТЯ» є зареєстрованим найменуванням (торгівельною маркою), тому ідентифікувати зазначену вивіску як інформаційний засіб не було можливим. Представник позивача не надала до суду жодних належних та допустимих доказів (дозволів, погоджень), які б підтверджували правомірність використання та розміщення ТОВ «Гарні речі» як орендарів приміщення магазину «ANDI» чи гр. ОСОБА_1 як менеджера з питань регіонального розвитку ТОВ «Гарні речі» рекламного найменування «ANDI ОДЯГ&ВЗУТТЯ» за адресою м. Житомир, вул. Київська, 25. Відсутність дозвільної документації у матеріалах справи додатково підтверджує факт самовільного розміщення засобів зовнішньої реклами (вивіски), що є порушення відповідно до ст. 152 КУпАП.
На підставі наведеного представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити.
18 травня 2026 року до суду від представника позивача ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив. На спростування аргументів відзиву представник позивача зазначає, що відповідачем не доведено та не надано жодних доказів того, що посада менеджера з питань регіонального розвитку територіальної мережі ТОВ «Гарні Речі», на яку ОСОБА_1 призначено наказом № 07/01/26-5/К/ТР від 07.01.2026 р., передбачає виконання організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків саме щодо розміщення вивісок (засобів зовнішньої реклами) на фасаді магазину за адресою м. Житомир, вул. Київська, 25. Посилання відповідача на наявність трудових відносин ОСОБА_1 із ТОВ «Гарні Речі» жодним чином не свідчить про те, що позивач є належним суб`єктом адміністративної відповідальності. Орендарем приміщення є юридична особа – ТОВ «Гарні Речі», а саме ця юридична особа здійснює господарську діяльність у магазині. Відповідно, за порушення Правил благоустрою (за умови його доведення) відповідальність могла б нести або сама юридична особа, або посадова особа, до службових обов`язків якої безпосередньо віднесено вирішення питань розміщення вивісок (керівник, директор магазину, особа, відповідальна за маркетинг чи зовнішнє оформлення тощо). Чинне законодавство України не містить жодної норми, яка б передбачала повідомлення особи про дату та час розгляду справи про адміністративне правопорушення через месенджер «Viber» або інші подібні мобільні застосунки. Належним повідомленням у розумінні КУпАП вважається повідомлення, направлене у такий спосіб, що дозволяє суду (органу) безсумнівно встановити факт отримання адресатом такого повідомлення. Скріншот переписки у застосунку «Viber», який відповідач долучив до відзиву, не є належним та допустимим доказом повідомлення особи у розумінні ст. ст. 73-74 КАС України. Отже, відповідачем грубо порушено порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення, що є самостійною підставою для скасування постанови. Також представник позивача зазначає, що в діях ОСОБА_1 відсутня об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 152 КУпАП.
22 травня 2026 року від представника відповідача надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив.
Представник позивача Кундас В. А. в судове засідання не з`явилась, попередньо заявила про розгляд справи за її відсутності.
Представник відповідача Ярошук А. О. заявою від 28 травня 2026 року просить розгляд справи здійснювати без участі представника виконавчого комітету Житомирської міської ради.
Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів (ч. 3 ст. 194 КАС України).
За наявності згоди учасників процесу суд постановляє ухвалу про подальший розгляд справи в письмовому провадженні.
Дослідивши наявні в справі докази, враховуючи доводи та аргументи сторін, суд установив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Суд установив, що 16 березня 2026 року провідним спеціалістом сектору з питань благоустрою Муніципальної інспекції Житомирської міської ради Дем`янець Н.Ю. відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серії АА №003790. Відповідно до змісту вказаного протоколу 16 березня 2026 року приблизно о 13:00 за адресою: м. Житомир, вул. Київська, 25, виявлено, що менеджер з питань регіонального розвитку ТОВ «Гарні речі» ОСОБА_1 допустив самовільне розміщення засобу зовнішньої реклами (вивіски) на фасаді будинку, інформації щодо погодження торгової марки не надано, чим порушено п. 5 ч. 1 ст. 16 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» та п. 5 розділу 4 «Правил благоустрою території Житомирської міської об`єднаної територіальної громади», затверджених рішенням Житомирської міської ради № 286 від 23 вересня 2021 року, відповідальність за що передбачена ст. 152 КУпАП.
Постановою адміністративної комісії при виконавчому комітеті Житомирської міської ради № 107 від 07 квітня 2026 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 152 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 850 гривень.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Частиною 1 ст. 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність, що визначено ст. 9 КУпАП.
Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно зі ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (ч. 1); в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2).
Статтею 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до ст. 152 КУпАП порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою територій населених пунктів тягнуть за собою накладення штрафу на громадян від двадцяти до вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб, громадян суб`єктів підприємницької діяльності - від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
З аналізу відповідної статті вбачається розмежування суб`єктів відповідного адміністративного правопорушення та рівня їхня відповідальності.
Об`єктом даного адміністративного проступку є суспільні відносини у сфері благоустрою, а об`єктивна сторона правопорушення виражається у порушенні державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою територій населених пунктів (формальний склад).
Суб`єктами адміністративного проступку є як громадяни, так і посадові особи, а суб`єктивна сторона визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини як у формі умислу, так й у формі необережності.
Наявність усіх складових (ознак) правопорушення є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутня хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності.
Слід зазначити, що диспозиція статті 152 КУпАП є бланкетною, яка відсилає до нормативно-правових актів, які регулюють державні стандарти, норми і правила у сфері благоустрою населених пунктів, правила благоустрою територій населених пунктів та є обов`язковими для виконання.
Оскаржувана постанова містить вказівку про порушення ОСОБА_1 п.5 ч. 1 ст. 16 «Про благоустрій населених пунктів» та 5 розділу 4 «Правил благоустрою території Житомирської міської територіальної громади».
Рішенням Житомирської міської ради від 23.09.2021 р. №286 затверджено Правила благоустрою території Житомирської міської об`єднаної територіальної громади (далі – Правила благоустрою).
Відповідно до пункту 5 розділ 4 Правил благоустрою території Житомирської міської об`єднаної територіальної громади затверджених рішенням Житомирської міської ради №286 від 29.09.2021 року суб`єктам підприємницької діяльності у сфері благоустрою населених пунктів забороняється зокрема і самовільне розміщення засобів (об`єктів) зовнішньої реклами та самовільне розміщення інформаційних засобів (вивісок) на приміщеннях та інших об`єктах (організація розміщення, допушення розміщення) без погоджувальних документів (зареєстрованого повідомлення).
Згідно ст. 16 Закону України «Про рекламу» розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п.47 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених Постановою КМУ №2067 від 29.12.2003 року, розповсюджувач зовнішньої реклами, винний у порушенні цих Правил, несе відповідальність згідно із законодавством.
Отже, з викладених правових норм вбачається, що правовою підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності, зокрема, за ст. 152 КУпАП, є наявність складу вчиненого адміністративного правопорушення, що має підтверджуватися належними і допустимими доказами і встановлюється шляхом повного, всебічного та об`єктивного з`ясування компетентним суб`єктом владних повноважень всіх обставин справи, а також причин та умов, що сприяли його вчиненню.
Так, в оскаржуваній постанові суб`єктом владних повноважень не зазначено на підставі яких доказів встановлено та підтверджується факт того, що позивач є належним суб`єктом відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 152 КУпАП.
В оскаржуваній постанові зазначено посаду ОСОБА_1 – менеджер з питань регіонального розвитку ТОВ «Гарні речі», а в протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що посаду ОСОБА_1 встановлено з його слів. З наведеного слідує, що суб`єкт владних повноважень на момент складання протоколу про адміністративне правопорушення та момент винесення оскаржуваної постанови не перевірив та документально не підтвердив (що є його процесуальним обов`язком) факт того, що ОСОБА_1 дійсно працює на відповідній посаді в ТОВ «Гарні речі», що саме входить у його посадові обов`язки та повноваження, внаслідок чого належним чином не перевірив чи може бути ОСОБА_1 суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 152 КУпАП.
Оскаржувана постанова не містить посилання на докази, згідно яких позивач був визначений як посадова особа ТОВ «Гарні речі» або фізична особа-підприємець. Крім того, оскаржувана постанова не містить жодного обґрунтування того, що ТОВ «Гарні речі» є орендарем приміщення магазину «ANDI».
В контексті наведеного, слід зазначити, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 КУпАП. Наявність суб`єкта правопорушення є обов`язковою для кваліфікації конкретного діяння як адміністративного правопорушення. В свою чергу, існування такої складової як суб`єкт правопорушення можливе лише за наявності причинного зв`язку між об`єктивною стороною правопорушення та конкретною особою (вчинення саме конкретною особою дій, що мають ознаки правопорушення).
Відповідно до змісту оскаржуваної постанови менеджер з питань регіонального розвитку ТОВ «Гарні речі» ОСОБА_1 допустив самовільне розміщення засобу зовнішньої реклами – вивіски на фасаді будинку, однак не надав інформації про погодження торгової марки. Фактично ОСОБА_1 притягнутий до адміністративної відповідальності за розміщення вивіски з назвою магазину без відповідних дозвільних документів.
Однак, суб`єкт владних повноважень не врахував, що ОСОБА_1 є найманим працівником ТОВ «Гарні речі» та в його посадові обов`язки не входить розміщення вивісок, отримання дозволів на розміщення таких вивісок, погодження найменування торгової марки з органом місцевого самоврядування. Крім того, відповідно до Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» обов`язок щодо отримання дозвільних документів покладається на суб`єкта господарювання.
Склад адміністративного правопорушення характеризується сукупністю чотирьох елементів: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт і суб`єктивна сторона.
Відсутність хоча б одного з них свідчить про відсутність складу порушення в цілому, що згідно з п.1 ст. 247 КпАП є обставиною, що виключає провадження у справі: провадження не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю.
1. Щодо дотримання суб`єктом владних повноважень процедури притягнення особи
до адміністративної відповідальності.
Відповідно до змісту письмового повідомлення, яке додане відповідачем до відзиву на позовну заяву, ОСОБА_1 16 березня 2026 року був сповіщений про розгляд справи про адміністративне правопорушення 31 березня 2026 року о 09 год. 30 хв. за адресою: м. Житомир, майдан ім. С. П. Корольова, 4/2, в прес-центрі виконавчого комітету Житомирської міської ради. 
Отже, документально підтверджено, що ОСОБА_1 був повідомлений про розгляд справи про адміністративне правопорушення відносно нього за протоколом про адміністративне правопорушення серії АА №003790 на 31 березня 2026 року.
Також установлено, що запланований на 31 березня 2026 року розгляд справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 у вказану дату не відбувся.
Оскаржувана постанова датована 07 квітня 2026 року, тобто розгляд справи відносно ОСОБА_1 на підставі протоколу про адміністративне правопорушення серії АА №003790 фактично відбувся 07 квітня 2026 року. Постанова містить вказівку про те, що розгляд справи відбувся за відсутності ОСОБА_1 , який належним чином повідомлений, про причини своєї неявки не повідомив, жодних клопотань не заявив.
У своєму відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що ОСОБА_1 був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення шляхом надіслання йому відповідного повідомлення у мобільний застосунок Viber.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (стаття 245 КУпАП).
Згідно із частиною 1 статті 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
За приписами статті 277-2 КУпАП, повістка особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначаються дата і місце розгляду справи.
Інші особи, які беруть участь у провадженні по справі про адміністративні правопорушення, повідомляються про день розгляду справи в той же строк.
Статтею 278 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: чи належить до його компетенції розгляд даної справи; чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; чи витребувано необхідні додаткові матеріали; чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.
Отже, закріплюючи процесуальні гарантії прав особи, що притягається до адміністративної відповідальності, у тому числі й на участь у розгляді її справи, положення КУпАП містять й певні застереження, націлені на забезпечення належної реалізації компетентними органами (особами) наданих їм повноважень, зокрема, передбачені щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, лише у випадку наявності даних, що підтверджують належне повідомлення такої особи про місце і час розгляду справи.
Обов`язок повідомити особу про місце і час розгляду справи не пізніше ніж за три дні до дати розгляду справи про адміністративне правопорушення вважається виконаним, якщо особа, яка притягується до відповідальності, знає (поінформована) про час та місце розгляду справи за три дні до дати розгляду справи. Обов`язок доказування цієї обставини несе уповноважена посадова особа.
Повідомлення має на меті забезпечення участі особи у розгляді уповноваженим державним органом справи про адміністративне правопорушення.
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 676/752/17, від 21.03.2019 у справі № 489/1004/17, від 30.01.2020 у справах № 308/12552/16-а та № 482/9/17, від 06.02.2020 у справі № 205/7145/16-а, від 10.04.2023 у справі № 510/248/17.
Факт несвоєчасного повідомлення або неповідомлення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, про час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення є підставою для визнання постанови у справі про адміністративне правопорушення неправомірною як такої, що винесена з порушенням встановленої процедури. Як наслідок, позивача позбавлено прав, передбачених Конституцією України та КУпАП, зокрема, бути присутнім під час розгляду справи, надавати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, мати професійну правову допомогу.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 06.03.2018 у справі №522/20755/16-а, від 30.09.2019 у справі №591/2794/17, від 06.02.2020 у справі № 05/7145/16-а, від 21.05.2020 у справі №286/4145/15-а, від 31.03.2021 у справі №676/752/17.
Суд ураховує, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про розгляд справи про адміністративне правопорушення лише на 31 березня 2026 року, однак суб`єкт владних повноважень не надав доказів належного сповіщення позивача про розгляд справи, який фактично відбувся 07 квітня 2026 року. Суд погоджується з аргументами представника позивача про те, що чинне законодавство не передбачає право суб`єкта владних повноважень повідомляти особу, яка притягується до адміністративної відповідальності, про дату та час розгляду справи про адміністративне правопорушення через месенджер «Viber» або будь-який інший мобільний застосунок. Скріншот надісланого повідомлення у застосунку «Viber», який відповідач долучив до відзиву, не є належним та допустимим доказом повідомлення особи у розумінні ст. ст. 73-74 КАС України.
Суд ураховує, що матеріали справи не містять доказів того, що номер телефону, на який надсилалося повідомлення, дійсно перебував у користуванні позивача на час відправлення повідомлення, та повідомлення були отримані та прочитані саме позивачем за три дні до початку розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Докази повідомлення позивача шляхом вручення йому повістки та/чи надсилання йому поштою повістки про розгляд справи про адміністративне правопорушення відповідачем до суду не надано.
З наведеного слідує, що суб`єкт владних повноважень не підтвердив факту обізнаності позивача про місце та час розгляду справи, адже вказана обставина має бути підтверджена належними та допустимими доказами, зокрема, підписом особи у протоколі про адміністративне правопорушення, у якому зазначена дата розгляду справи, повісткою або повідомленням про дату та час розгляду справи про адміністративне правопорушення з підписом особи про їх отримання, або зворотнім поштовим повідомленням про отримання повістки або повідомлення про день та час розгляду справи, письмовим клопотанням особи стосовно дати, часу та місця розгляду справи тощо, однак такі обставини не можуть підтверджуватися скріном з мобільного застосунку.
Згідно із частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Таким чином, в межах адміністративних прав щодо оскарження правомірності рішень суб`єкта владних повноважень про притягнення особи до адміністративної відповідальності саме на суб`єкта владних повноважень покладається обов`язок доведення правомірності свого рішення та подавати на підтвердження цього всі можливі докази. В такий же спосіб законодавство закріплює презумпцію протиправності рішення суб`єкта владних повноважень, яку останній має спростувати, застосовуючи всі можливі процесуальні механізми.
Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Отже, суд дійшов висновку, що позивача не було належним чином повідомлено про місце і час розгляду справи про адміністративне правопорушення, а тому оскаржувана постанова про накладення адміністративного стягнення щодо ОСОБА_1 підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення - закриттю.
Згідно ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Щодо розподілу судових витрат позивача на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 134 КАС України).
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).
Відповідно до ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).
Суд установив, що 14 квітня 2026 року між ОСОБА_1 та адвокатом Кундас В. А. укладено договір про надання правничої допомоги (далі по тексту рішення - Договір).
Відповідно до п. 1.1 Договору клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надавати професійну правничу допомогу в обсязі, в строки та на умовах, передбачених даним договором, а клієнт зобов`язується оплатити послуги адвоката з надання професійної правничої допомоги відповідно до умов цього договору.
Оплата за даним договором здійснюється у порядку, що зазначений у замовленні на надання правничої допомоги (п. 4.2 Договору).
Згідно із замовленням від 14 квітня 2026 року гонорар адвоката Кундас В. А. становить 3 500 гривень.
Відповідно до акту про надання професійної правничої допомоги від 16 квітня 2026 року гонорар адвоката становить 5 000 гривень (зустріч, усна консультація, ознайомлення з документами – 1000 гривень; представництво інтересів позивача в суді, складання позовної заяви, відповіді на відзив – 4 000 гривень).
Копією квитанції до прибуткового касового ордеру від 16 квітня 2026 року підтверджено, що ОСОБА_1 сплатив гонорар адвокату Кундас В. А. в розмірі 5 000 гривень.
Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Верховний Суд, розглядаючи питання відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, у своїй судовій практиці неодноразово зазначав, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
Вирішуючи питання розподілу судових витрат позивача на професійну правничу допомогу, суд ураховує заперечення відповідача щодо неспівмірності розміру гонорару адвоката складності справи та обсягу виконаної адвокатом роботою, а також те, що справа вирішена судом у письмовому порядку без участі представників сторін. Відтак, зважаючи на принцип розумності та справедливості, беручи до уваги заяву представника відповідача про неспівмірність заявленої суми правничої допомоги, суд вбачає необхідність зменшення загального розміру витрат на правничу допомогу сторони позивача у розмірі 3 500 гривень. Виходячи з обставин справи і предмету спору, суд вважає, що вказаний розмір витрат на правничу допомогу є співмірним зі складністю справи, не є завищеним та не суперечить принципам розумності та справедливості.
Керуючись ст. 2, 5-10,20,44,47,48,241,243-246, 268, 271, 286 КАС України, суд
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення задовольнити.
Скасувати постанову Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Житомирської міської ради № 107 від 07 квітня 2026 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 152 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Провадження по справі про адміністративне правопорушення - закрити.
Стягнути з виконавчого комітету Житомирської міської ради 532 (п`ятсот тридцять дві) гривні 48 копійок судового збору та 3 500 (три тисячі п`ятсот) гривень витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Корольовського районного суду
міста Житомира        Лілія ПИЛИПЮК