ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 917/1430/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Случ О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К., 
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Чопенка Володимира Валерійовича 
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 25.03.2026 (головуюча суддя Білоусова Я. О., судді Лакіза В. В., Мартюхіна Н. О.)
у справі № 917/1430/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мед-Сервіс Днепр»
до фізичної особи-підприємця Чопенка Володимира Валерійовича 
про стягнення коштів,
ВСТУП
1. Сторонами цієї справи було укладено договір про надання маркетингових та інформаційно-консультативних послуг. 
2. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів, стверджуючи, що у спірному періоді він припинив замовляти зазначені послуги і фактично вони не були надані відповідачем.
3. Апеляційний господарський суд скасував рішення суду першої інстанції про відмову в позові та ухвалив нове - про задоволення позовних вимог, дійшовши висновку, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню стаття 1212 Цивільного кодексу України, однак помилково сплачені позивачем за договором кошти підлягають стягненню з відповідача, зважаючи на недоведеність фактичних обставин надання ним послуг у спірному періоді.
4. З урахуванням принципу jura novit curia («суд знає закони»), Верховний Суд погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, про що детально зазначено далі у цій постанові.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог, підстав заявленого позову
5. Товариство з обмеженою відповідальністю «Мед-Сервіс Днепр» (далі - ТОВ «Мед-Сервіс Днепр») звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Фізичної особи -підприємця Чопенка Володимира Валерійовича (далі - ФОП Чопенко В. В.) про стягнення 639 869, 37 грн безпідставно отриманих коштів.
6. Заявлений позов обґрунтовано тим, що сторони уклали договір про надання маркетингових послуг від 08.07.2024 № 10/24МС, проте з листопада 2024 року позивач припинив замовляти у відповідача послуги за цим договором, надалі помилково перерахувавши на поточний рахунок ФОП Чопенка В. В. 639 869, 37 грн.
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
7. Рішенням Господарського суду Полтавської області від 27.01.2026 у справі №917/1430/25 у задоволенні цього позову було відмовлено повністю.
8. Зазначене рішення мотивовано тим, що у платіжних документах позивач прямо підтвердив, що сплачує кошти, виконуючи зобов`язання за договором, на підставі відповідного рахунку, а не з інших підстав чи помилково. Така оплата була проведена без будь-яких зауважень чи заперечень з його боку, що свідчить про прийняття ТОВ «Мед-Сервіс Днепр» результатів виконання договору. Натомість, обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач мав довести відсутність факту надання послуг, однак належних доказів цього не надав, обмежившись лише припущеннями про ненадання послуг, не підтвердженими ані актами перевірок, ані службовими записками чи іншими документами, які могли б свідчити про відсутність фактичного виконання договору. 
9. Аргументи ж ТОВ «Мед-Сервіс Днепр» стосовно того, що в листопаді та грудні 2024 року воно не здійснювало замовлень послуг у відповідача за договором, що підтверджується відсутністю заявки від нього, оформленої у вигляді додаткової угоди до договору від 08.07.2024 № 10/24МС, а також відсутністю звіту відповідача, складення та направлення якого, також передбачено умовами договору, місцевий господарський суд відхилив, оскільки при досліджені матеріалів справи встановив, що відповідні документи (заявки у вигляді додаткових угод до договору та звіти) при виконанні сторонами договору не складалися. 
10. Разом з тим на переконання суду першої інстанції такі докази, як платіжна інструкція від 25.12.2024 № 339496 про сплату 290 000,31 грн та платіжна інструкція від 27.01.2025 № 361164 про сплату 349 868,76 грн, що містять реквізити рахунків за листопад та грудень 2024 року за договором від 08.07.2024 № 10/24МС, з більшою вірогідністю свідчать про визнання позивачем факту виконання відповідачем цього договору, ніж про допущену помилку при оплаті.
11. Постановою Східного апеляційного господарського суду від 25.03.2026 рішення Господарського суду Полтавської області від 27.01.2026 скасовано. Ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнуто з відповідача на користь позивача кошти в розмірі 639 869, 37 грн.
12. Ухвалюючи цю постанову, апеляційний господарський суд виходив, зокрема, з того, що висновок суду першої інстанції про договірний характер правовідносин між сторонами є обґрунтованим, що заразом виключає застосування до спірних правовідносин статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
13. У зв`язку з цим, з посиланням на принцип jura novit curia («суд знає закони») апеляційний господарський суд зазначив, що у даному випадку слід дослідити обґрунтованість утримання відповідачем 639 869,37 грн коштів, перерахованих позивачем.
14. У результаті, керуючись, зокрема, статтями 525, 526, 629 ЦК України, суд апеляційної інстанції виснував, що матеріалами справи не підтверджується надання ФОП Чопенком В. В. послуг у листопаді та грудні 2024 року, оскільки ним не надано суду жодних передбачених умовами договору документів на підтвердження цього, як і доказів їх надсилання позивачу у порядку, визначеному договором, а тому за відсутності у матеріалах справи належних та допустимих доказів надання послуг у спірному періоді відсутні правові підстави для утримання відповідачем заявлених до стягнення 639 869,37 грн. 
Касаційна скарга
15. Не погодившись із постановою апеляційного господарського суду, ФОП Чопенко В. В. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить постанову Східного апеляційного господарського суду від 25.03.2026 скасувати, а рішення Господарського суду Полтавської області від 27.01.2026 залишити в силі.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Узагальнені доводи касаційної скарг
16. Як на підстави касаційного оскарження, відповідач посилається на пункти 1, 3, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) із вказівкою на пункт 1 частини третьої статті 310 названого Кодексу.
17. Обґрунтовуючи передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підставу касаційного оскарження, скаржник, зокрема, зазначає, що судом апеляційної інстанції застосовано норми права без урахування викладених у постановах Верховного Суду висновків щодо їх застосування, згідно з якими:
- якщо особа здійснила сплату грошових коштів, знаючи, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для їх сплати, а згодом вимагає повернення сплачених грошових коштів, то така особа поводиться суперечливо й безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню на підставі статті 1212 ЦК України. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Тлумачення статей 1212, 1215 ЦК України свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема добросовісності. В основі доктрини venire contra factum proprium лежить принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду від 17.04.2024 у справі № 127/12240/22);
- доктрина venire contra factum proprium («заборона суперечливої поведінки») ґрунтується на принципі добросовісності. Позивач, який діяв суперечливо (спочатку визнав зобов`язання через оплату, а потім заперечив його), позбавляється права на захист свого інтересу в такий спосіб (постанови Верховного Суду від 07.04.2023 у справі № 910/5172/19, від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18 (910/4866/21), від 04.08.2021 у справі № 185/446/18 та від 07.10.2020 у справі № 450/2286/16- ц);
- стандарт «балансу вірогідностей» є вищим за стандарт «поза розумним сумнівом» у цивільних/ господарських справах. Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу (постанова Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18);
- часткова оплата є підтвердженням боргу та наданих послуг (постанова Верховного Суду від 07.03.2023 у справі № 904/1252/22);
- у зв`язку із зверненням до відповідача із вимогою про повернення коштів з порушенням строку, визначеного у договорі сторонами, позивач втратив договірну можливість висунення відповідачу вмотивованих і обґрунтованих зауважень (постанова Верховного Суду від 04.09.2023 у справі № 910/5352/21);
- господарська операція має оцінюватися за її фактичним змістом (постанова Верховного Суду від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19);
- право визначати призначення платежу в платіжних документах (платіжній інструкції) належить виключно платнику, особі, що здійснює відповідний платіж (постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 904/12527/16 та від 26.09.2019 у справі № 910/12934/18).
18. Разом з цим у касаційній скарзі відповідач зазначає про неоднакову судову практику суду апеляційної інстанції у аналогічних судових справах та з посиланням на висновки, наведені у постановах Верховного Суду від 13.11.2020 у справі № 904/920/19 та від 20.06.2019 у справі № 922/2982/18, стверджує, що вимоги щодо стягнення безпідставно набутих коштів та стягнення авансового платежу за договором, послуги за яким не надані, мають різну правову природу, різний обсяг доказування та підлягають різному нормативно-правовому регулювання. При цьому, оскільки в межах предмета даного позову такої вимоги, як стягнення авансового платежу за ненадані маркетингові послуги, не заявлялося, то апеляційний господарський суд за власною ініціативою не міг її розглядати.
19. Такими доводами скаржник обґрунтовує підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, одночасно зазначаючи про необхідність дотримання принципу змагальності сторін судового процесу та посилаючись на наведене у постанові Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19.
20. Крім того, відповідач зауважує, що судом апеляційної інстанції належним чином не було досліджено докази, а саме заяву позивача від 27.10.2025 та доповнення до неї від 11.11.2025, у яких йдеться про відсутність доказів (додаткових угод (заявок) за вересень і жовтень 2024 і звітів по ним), що свідчить про відступ сторін від умов укладеного ними договору, і як наслідок безпідставність посилань ТОВ «Мед-Сервіс Днепр» на не виконання відповідачем пунктів 5.1 та 5.2 цього договору. Також відповідач зазначає, що апеляційний господарський суд не дослідив платіжні інструкції від 25.12.2024 і від 27.01.2025 та не проаналізував їх зміст в контексті обізнаності позивача про те, за що саме він сплачує відповідні кошти. За твердженнями скаржника належне дослідження цих доказів мало б наслідком ухвалення іншого судового рішення за результатами розгляду справи (пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України, пункт 1 частини третьої статті 310 цього Кодексу).
Позиція інших учасників справи
21. У межах встановленого Верховним Судом строку ТОВ «Мед-Сервіс Днепр» подало відзив на касаційну скаргу відповідача, у якому просить залишити її без задоволення, а постанову Східного апеляційного господарського суду від 25.03.2026 залишити без змін.
22. У відзиві позивач зазначає, що суд апеляційної інстанції не виходив за межі позовних вимог, оскільки стягнув з відповідача кошти у розмірі 639 869, 37 грн, як і було заявлено у позові.
23. Заразом ТОВ «Мед-Сервіс Днепр» звертає увагу на те, що відповідачем не було надано жодних доказів на підтвердження надання ним відповідних послуг протягом спірного періоду.
24. Як стверджує позивач, за таких обставин апеляційним господарським судом було вірно застосовано чинні правові норми з урахуванням принципу jura novit curia («суд знає закони») та задоволено заявлений у цій справі позов.
25. Правильність правової позиції суду апеляційної інстанції, на думку позивача, підтверджується і висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 10.02.2026 у справі № 917/1157/25, ухваленій у справі з подібними правовідносинами.
26. Під час касаційного провадження від ФОП Чопенко В. В. надійшла відповідь на зазначений відзив позивача, яка за своїм змістом є додатковими поясненнями із спростуванням аргументів відзиву та підтвердженням доводів касаційної скарги.
27. Натомість ТОВ «Мед-Сервіс Днепр» неодноразово подавало додаткові пояснення із запереченнями щодо доводів відповідача.
28. Щодо прав сторін подавати такі пояснення, заяви, заперечення, Верховний Суд вбачає за необхідне зауважити, що відповідно до частини першої статті 161 ГПК України під час розгляду справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору винятково у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Згідно із частиною п`ятою цієї статті суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло під час розгляду справи, якщо визнає це необхідним. У даному випадку Верховний Суд не визнавав необхідним одержати від учасників справи додаткові письмові пояснення стосовно окремих питань. Сторони мали можливість подати свої пояснення у заявах по суті справи, передбачених для стадії касаційного оскарження. Тож відповідно до частини другої статті 118 ГПК України Верховний Суд залишає без розгляду подані сторонами відповідь на відзив та додаткові пояснення, як заяви по суті справи, що подані поза межами встановлених строків. Аналогічні висновки викладено, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.11.2025 у справі № 916/992/25.
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
29. Як з`ясували суди попередніх інстанцій, 08.07.2024 ТОВ «Мед-Сервіс Днепр» (замовник) та ФОП Чопенко В. В. (виконавець) уклали договір № 10/24МС, предметом якого є надання виконавцем за завданням замовника маркетингових та інформаційно-консультативних послуг, що зазначені в пункті 1.2 цього договору, стосовно лікарських засобів, косметики та інших товарів (далі - товар), і які замовник зобов`язується прийняти та оплатити.
30. Згідно з пунктом 1.2 договору від 08.07.2024 № 10/24МС до комплексу маркетингових та інформаційно-консультативних послуг, що надаються виконавцем за даним договором (надалі - послуги), відносяться:
1.2.1. Вивчення, дослідження та аналіз споживчого попиту на товар;
1.2.2. Розповсюдження серед потенційних покупців інформації про товар у формі та в обсязі, визначених самостійно виконавцем;
1.2.3. Самостійне дослідження та аналіз виконавцем особливостей попиту на окремі види товару;
1.2.4. Забезпечення розміщення на полицях аптечних закладів однієї погодженої викладки товару, визначеної замовником протягом звітного періоду;
1.2.5. Оформлення вікон (вітрин), торгових залів, меблів і рекламних стендів у аптеках;
1.2.6. Проведення періодичних акцій щодо товару, вказаного замовником, на умовах, узгоджених замовником;
1.2.7. Надання інформації щодо якісних характеристик товару кінцевому споживачу;
1.2.8. Інші послуги, передбачені додатковими угодами до договору.
31. Пунктом 1.3 договору передбачено, що послуги, що вказані в пункті 1.2. договору, надаються виконавцем протягом строку дії цього договору стосовно визначених сторонами видів (категорій, асортименту) товару. Підставою для надання послуг, що вказані в пункті 1.2. договору, є заявка замовника, оформлена додатковою угодою.
32. Вартість послуг за цим договором встановлюється у відповідних додаткових угодах до цього договору, яка є його невід`ємною частиною. Ціна послуг за цим договором включає відшкодування витрат виконавця та плату за надані послуги.
33. Оплата послуг, наданих за цим договором, має здійснюватися замовником у строк не пізніше 25 числа місяця наступного за звітним за умови надання виконавцем замовнику звіту та підписання сторонами акту здачі - приймання наданих послуг. У разі порушення виконавцем умов надання послуг, встановлених договором, їх вартість замовником не сплачується.
34. Про це зазначено у пунктах 3.1, 3.3 договору.
35. Водночас у пунктах 4.1 - 4.4 договору від 08.07.2024 № 10/24МС сторони погодили та виклали умови щодо приймання - передачі результатів виконаних послуг, відповідно до яких:
- приймання - передача результату виконаних послуг у вигляді звіту оформляється актом здачі-прийняття наданих послуг, підписаним обома сторонами та скріпленим печатками сторін. Підписання акту здачі - прийняття наданих послуг, що визначає завершення надання послуг, здійснюється замовником після перевірки стану надання послуг його відповідальними працівниками. Акт здачі-приймання наданих послуг направляється виконавцем на адресу замовника у строки, передбачені пунктом 5.1 цього договору;
- замовник зобов`язаний прийняти послуги, надані виконавцем, не пізніше 14 (чотирнадцяти) календарних днів з дня отримання від виконавця акту здачі-прийняття наданих послуг зі звітом;
- протягом цих 14 календарних днів з моменту отримання акту здачі-прийняття наданих послуг, замовник перевіряє якість та повноту надання послуг і підписує акт та повертає його виконавцю;
- у випадку мотивованої відмови замовника прийняти надані послуги, останній у терміни не пізніше 5 календарних днів, направляє виконавцю мотивовану відмову від підписання акту з зазначенням недоліків послуг. У разі отримання виконавцем відмови від підписання акту здачі-приймання наданих послуг, він зобов`язується протягом 10 календарних днів, якщо інший строк не погоджений між сторонами, виправити виявлені недоліки. Акт здачі-прийняття наданих послуг підписується замовником лише після повного усунення виконавцем всіх недоліків.
36. За змістом пункту 5.1 договору за результатами надання послуг виконавець не пізніше 5-го числа місяця, наступного за звітним, надає замовнику акт здачі-прийняття наданих послуг та звіт, який повинен містити інформацію, отриману виконавцем в процесі та/або в результаті надання послуг за цим договором.
37. Форма звіту визначається у додатку № 2 до договору та може бути письмовою, у електронному вигляді. Замовник має право вимагати від виконавця уточнення окремих пунктів звіту, за умови, що таке уточнення не вимагає проведення дій чи досліджень, що не входять до переліку послуг (пункт 5.2 договору).
38. У пункті 6.1 договору від 08.07.2024 № 10/24МС зазначено, що цей договір вступає в силу з дня його підписання уповноваженими представниками сторін і діє упродовж 6 місяців, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань по цьому договору.
39. Умови щодо обміну сторонами документами при виконанні договору викладено, зокрема, у його пунктах 10.8, 11.1, 11.2, 11.10, згідно з якими:
- сторони повинні письмово повідомляти одна одну у строк не пізніше трьох календарних днів про зміну поштової, юридичної адреси або банківських реквізитів, а у разі не повідомлення - самостійно несуть ризик настання несприятливих наслідків, пов`язаних із ним;
- починаючи з дати підписання цієї угоди, при виконанні умов договору мають право здійснювати підписання будь-яких первинних та інших документів, що будуть створюватись у порядку виконання договору, в формі електронних документів для підтвердження описаних в них операцій (у т. ч. господарських) з використанням наступного програмного засобу: Вчасно;
- кожна сторонам зобов`язана щоденно слідкувати за надходженням Е-документів та своєчасно здійснювати їх приймання, перевірку підписання з використанням КЕП та повернення іншій стороні. Сторона, яка здійснює надсилання Е-документа вважається стороною-відправником, а сторона, яка здійснює отримання Е-документа вважається стороною-одержувачем;
- Е-документи, які відправлені, завірені КЕП, мають повну юридичну силу, породжують права та обов`язки для сторін, можуть бути представлені до суду в якості належних доказів та визнаються рівнозначними документами, що складаються на паперовому носієві.
40.  При цьому у розділі 12 договору «Юридичні адреси, банківські реквізити та підписи сторін» зазначена, зокрема, електронна пошта ТОВ «Мед-Сервіс Днепр» ms-office@med-service.com.ua.
41. За твердженнями замовника до листопада 2024 року він у порядку, передбаченому пунктом 1.4 договору, замовляв у виконавця послуги, які були надані належним чином. З листопада 2024 року ТОВ «Мед-Сервіс Днепр» припинило замовляти у ФОП Чопенка В. В. послуги за договором, проте, незважаючи на це, 25.12.2024 та 27.01.2025 платіжними інструкціями № 339496 та № 361164 помилково перерахувало на поточний рахунок виконавця кошти у розмірі 639 869,37 грн.
42. У зв`язку з наведеним, 15.04.2025 ТОВ «Мед-Сервіс Днепр» направило ФОП Чопенку В. В. листи від 11.04.2025 № 9012 та № 9013, в яких просило в семиденний строк повернути помилково перераховані кошти в розмірі 349 868,76 грн, перераховані за платіжним дорученням від 27.01.2025 № 362167, та 290 000,61 грн, перераховані за платіжним дорученням від 25.12.2024 № 339496, на підтвердження чого до матеріалів справи додано фіскальний чек Укрпошти, накладну № 4900000497385 та опис вкладення від 15.04.2025. 
43. Однак, зазначені листи не були отримані адресатом та 30.04.2025 повернуті підприємством поштового зв`язку відправнику за закінченням встановленого терміну зберігання.
44. За таких обставин, ТОВ «Мед-Сервіс Днепр» звернулося до суду з позовом про стягнення із ФОП Чопенка В. В. коштів у розмірі 639 869,37 грн, що і розглядався у цій справі. 
45. Заперечуючи проти задоволення цього позову, відповідач зазначав, що відповідні кошти були сплачені йому за надані за договором послуги. Від умов договору щодо укладення додаткових угод (заявок), підписання звітів та обміну документами сторони відступили і це мало місце не лише у спірному періоді, а й у попередніх періодах, коли послуги надавались без таких заявок і звітів, а відповідні акти та рахунки надсилались позивачу на іншу адресу електронної пошти ніж та, що вказана в договорі. Заразом акти приймання-передачі позивач не підписав, проте надані послуги оплатив та своєчасно щодо них не заперечив.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанції
46. Згідно з частиною першою статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
47. Дослідивши в межах вимог касаційної скарги наведені в ній доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та перевіривши з огляду на встановлені фактичні обставини справи правильність застосування апеляційним господарським судом при ухваленні оскаржуваної постанови норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України
48. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
49. За змістом цієї норми, касаційний перегляд з вказаних підстав може відбутися за наявності таких складових:
- суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; 
- спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
50. У постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема і вищевказаного пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
51. При цьому з-поміж зазначених критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. 
52. Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
53. Водночас слід виходити і з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
54. Як вже зазначалось, у справі, що переглядається, на обґрунтування передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підстави касаційного оскарження скаржник, зокрема, посилається на невідповідність висновків суду апеляційної інстанції висновкам, наведеним, зокрема, у постановах Верховного Суду від 17.04.2024 у справі № 127/12240/22, від 07.04.2023 у справі № 910/5172/19, від 11.11.2021 у справі №910/8482/18 (910/4866/21), від 04.08.2021 у справі № 185/446/18, від 07.10.2020 у справі № 450/2286/16-ц, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, від 07.03.2023 у справі № 904/1252/22, від 04.09.2023 у справі № 910/5352/21, від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19, від 18.04.2018 у справі № 904/12527/16 та від 26.09.2019 у справі № 910/12934/18.
55. Надаючи оцінку таким доводам відповідача, Верховний Суд насамперед звертає увагу на те, що в оскаржуваній постанові суд апеляційної інстанції серед іншого виснував про договірний характер правовідносин, що склалися між сторонами цієї справи, що виключає застосування до їх врегулювання статті 1212 ЦК України.
56. Опосередковано це підтверджує і сам скаржник, який стверджує, що відповідні кошти він отримав від позивача, як оплату за договором.
57. Натомість за встановленими обставинами справи № 127/12240/22, на яку посилається відповідач у касаційній скарзі, між її сторонами були відсутні договірні відносини. При цьому, ухвалюючи постанову від 17.04.2024 у цій справі, Верховний Суд, зокрема, зазначив, що позивач добровільно перераховував на картковий рахунок відповідача кошти, знаючи, що між ним і відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому позивач перераховував відповідачу кошти тривалий час, а саме півроку, регулярно, різними сумами (всього було 37 платежів), зазначаючи, що призначенням платежу є поповнення карткового рахунку відповідача. Оскільки позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти з огляду на відсутність договірних відносин із відповідачем щодо створення спільного бізнесу, а також будь-яких інших зобов`язань, проте здійснював ці платежі протягом тривалого часу, регулярно, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.
58. З наведеного слідує, що висловлені у постанові Верховного Суду від 17.04.2024 у справі № 127/12240/22 висновки щодо суперечливої та недобросовісної поведінки позивача стосуються питання застосування статті 1212 ЦК України та ґрунтуються на вищевикладених встановлених фактичних обставинах зазначеної справи, які мають юридичне значення, та істотно відрізняються від обставин справи, що переглядається.
59. Це ж стосується і справи № 185/446/18, за встановлених фактичних обставин якої позивач, перераховуючи кошти відповідачу, які сторони спільно витрачали, знав, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). 
60. Відтак у названій справі також йшлося про стягнення коштів, отриманих відповідачем у правовідносинах, що не є договірними, а висновки Верховного Суду щодо суперечливої поведінки позивача висловлено за інших порівняно зі справою № 917/1430/25 фактичних обставин.
61. Так само не є подібними до обставин справи, що переглядається, і обставини справ № 910/5172/19, № 910/8482/18 (910/4866/21), № 450/2286/16-ц, про які відповідачем зазначено у касаційній скарзі у контексті доктрини venire contra factum proprium.
62. Так, ухвалюючи постанову від 07.04.2023 у справі № 910/5172/29, Верховний Суд визнав за необхідне застосувати до спірних правовідносин принцип заборони суперечливої поведінки, виходячи, зокрема, з того, що позивач, будучи власником істотної участі в банку, брав безпосередню участь у правовідносинах між кредитором та боржником щодо видачі стабілізаційних кредитів, надавав відповідне забезпечення цих договорів, а також як член наглядової ради банку (боржника) голосував за продовження строків цих договорів, у зв`язку з чим подальше заперечення ним дійсності кредитних договорів та договорів поруки є зловживанням своїм правом, яке спрямоване на завдання шкоди відповідачам. 
63. У справі ж № 910/8482/18 (910/4866/21) Верховний Суд, виходячи з формулювання «зловживання правом», мотивував свою постанову від 11.11.2021, зокрема, тим, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам. Тож, за обставинами цієї справи, які, зокрема, були встановлені судом першої інстанції, у тому числі на підставі матеріалів досудового розслідування у кримінальній справі, Верховний Суд дійшов висновку, що відчуження належного боржнику нерухомого майна, проведене на спірних електронних торгах, відповідає ознакам фраудаторного правочину, який може бути визнаний недійсним як такий, що вчинений недобросовісно, на шкоду кредиторам.
64. Заразом у постанові від 07.10.2020 у справі № 450/2286/16-ц Верховний Суд, зазначив, що у цій справі особа, яка мала право на оспорення (спадкодавець - мати позивача), висловила як прямо (у заяві, поданій нотаріусу), так і своєю поведінкою (оскільки протягом майже 14 років не оспорювала свідоцтво про право на спадщину, видане її сину), що не буде реалізовувати свого права на оспорення. За таких обставин право на оспорення свідоцтва про право на спадщину, яке мала мати позивача, припинилося, отже, його не успадкував позивач, а тому підстав для задоволення відповідних позовних вимог як спадкоємця його матері, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на 3/4 частки спадкового майна та скасування реєстраційного посвідчення на 3/4 частки житлового будинку немає.
65. Отже, у всіх вищевказаних справах Верховний Суд виходив із доктрини «заборони суперечливої поведінки», проте його висновки щодо добросовісності чи недобросовісності поведінки позивачів ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах кожної з цих справ, які не є подібними до справи, що переглядається.
66. Натомість посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення, помилково.
67. Щодо інших висновків Верховного Суду, на які посилається скаржник на обґрунтування передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підстави оскарження, слід зауважити, що сформульовані Верховним Судом у постановах від 18.04.2018 у справі № 904/12527/16 та від 26.09.2019 у справі № 910/12934/18 висновки стосуються передбаченого статтею 534 ЦК України правила черговості погашення вимог за грошовим зобов`язанням та за своєю суттю зводиться до того, що розподіл коштів може здійснюватися кредитором відповідно до статті 534 ЦК України у випадку, коли стягнення заборгованості здійснюється в порядку виконавчого провадження, або платіж буде отриманий без реквізиту «Призначення платежу» чи як загальна підстава - на виконання договору або погашення кредиторської заборгованості. 
68. У контексті помилкового зазначення у реквізиті «Призначення платежу» певної інформації Верховний Суд у цих постановах висновків не викладав.
69. У справі ж, що переглядається, з урахуванням характеру спірних правовідносин, які склались між її сторонами та не є подібними до правовідносин у справах № 904/12527/16 та № 910/12934/18, питання можливості самостійного розподілу відповідачем за правилом статті 534 ЦК України отриманих від позивача коштів перед судами не поставало та ними не вирішувалось.
70. Водночас у постановах Верховного Суду від 07.03.2023 у справі № 904/1252/22 та від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19, на які також посилається скаржник, йшлося про те, що доказом факту постачання товару/надання послуг може бути вчинення юридично значимих дій особою, яка зареєструвала податкову накладну; сформувала податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом.
71. Однак, із змісту ухвалених у цій справі (№ 917/1430/25) судових рішень, не вбачається, що такими обставини обґрунтовувалися заперечення відповідача проти задоволення позову або, що ним доводилось вчинення позивачем відповідних дій. 
72. Натомість, ухвалюючи постанову від 04.09.2023 у справі № 910/5352/21, про яку зазначено у касаційній скарзі, Верховний Суд виходив з того, що судами, зокрема, встановлено, що відповідачем відповідного належного реагування на отримані від позивача звіти здійснено не було та протягом 5 робочих днів не повідомлено позивача про обґрунтовані зауваження щодо виконаної позивачем роботи.
73. З цього слідує, що у вказаній справі Верховний Суд керувався не лише нормами чинного законодавства, а й умовами укладеного сторонами договору, які не є ідентичними до умов договору від 08.07.2024 № 10/24МС, укладеного сторонами справи № 917/1430/25, з урахуванням чого правовідносини у цих справах також не є подібними.
74. Разом з тим стверджуваної скаржником невідповідності наведеного у оскаржуваній постанові апеляційного господарського суду висновкам, викладеним у постанові суду касаційної інстанції від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, щодо вірогідності доказів та застосування статті 79 ГПК України, Верховний Суд не вбачає, ураховуючи при цьому, що правовідносини у зазначеній справі (за позовом про стягнення заборгованості за договором поставки) не є подібними до справи, що переглядається, а фактично-доказова база цих справ (встановлені обставини та наявні у матеріалах докази) суттєво відрізняється.
75. Отже, підсумовуючи викладене, Верховний Суд вбачає, що передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підстава касаційного оскарження у цьому разі не знайшла свого підтвердження, за відсутності її належного обґрунтування, позаяк висновки суду касаційної інстанції, на які посилається скаржник, сформульовано у справах з неподібними до цієї справи правовідносинами, і їх висловлення обумовлено доведеністю інших фактичних обставин, що є відмінними від встановлених фактичних обставин справи, що переглядається. 
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України
76. Згідно із пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
77. Посилаючись на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник повинен зазначити норму права, єдину практику застосування якої необхідно сформувати, обставини справи, до яких ця норма повинна застосовуватися, який висновок зробили суди попередніх інстанцій з цього питання та обґрунтувати, в чому полягає незгода з ним.
78. За своїм змістом наведена норма спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
79. Усупереч наведеному у поданій у цій справі касаційній скарзі відповідач 1) не зазначив норму права, єдину практику застосування якої необхідно сформувати, 2) не навів як саме суд апеляційної інстанцій застосував цю норму права, 3) не обґрунтував в чому саме полягає неправильність на його думку застосування цієї правової норми апеляційним господарським судом, 4) не визначив який саме висновок щодо застосування відповідної норм права у подібних правовідносинах має сформулювати Верховний Суд.
80. Тож фактично у касаційній скарзі відповідача відсутнє обґрунтування передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України підстави касаційного оскарження.
81. Стосовно ж тверджень скаржника про вихід суду апеляційної інстанції за межі позовних вимог та не урахування висновків наведених у постановах суду касаційної інстанції від 13.11.2020 у справі № 904/920/19 та від 18.03.2019 у справі № 922/2982/18 у контексті передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України підстави касаційного оскарження, Верховний Суд зауважує, що у справі, яка переглядається, виснувавши про те, що положення статті 1212 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, апеляційний господарський суд, відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони»), оцінивши доводи та надані на їх підтвердження сторонами докази щодо належного чи неналежного виконання договірного зобов`язання, самостійно здійснив пошук і застосував відповідні норми права та положення договору, врахувавши при цьому завдання господарського судочинства, яким є вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів, і яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
82. Висновки Верховного Суду, на неврахування яких посилається скаржник, зазначеного не спростовують через змістовну відмінність спірних правовідносин.
83.  Так, у справі №904/920/19 Верховний Суд дійшов висновку, що апеляційний господарський суд, приймаючи рішення про припинення іпотеки та скасування заборон відчуження, вийшов за межі позовних вимог та за межі розгляду справи судом апеляційної інстанції. При цьому було встановлено, що позивач згідно уточненої позовної заяви просив визнати недійсними рішення загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю та визнати недійсними іпотечні договори.
84. Тобто у зазначеній справі суд апеляційної інстанції, окрім визнання недійсними іпотечних договорів, вимогу про що заявив позивач, фактично самостійно припинив іпотеку (скасував запис) та скасував заборону відчуження, вимог про що позивачем заявлено не було.
85. У справі № 922/2982/18 Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій про відмову у позові, зазначив, що за наявності такого чіткого законодавчого регулювання, до договору підряду не можуть застосовуватися положення інших договорів, зокрема, договору купівлі продажу на предмет можливостей повернення передоплати за договором купівлі-продажу згідно із статтею 693 ЦК України, якщо умовами укладеного договору сторони не передбачили іншого. Якщо спеціальними нормами законодавства передбачено певні способи захисту прав та інтересів сторін договору підряду, однак одна із сторін обрала предметом спору таку вимогу, яка не відповідає способам захисту прав та інтересів сторін за договором підряду, визначеним законодавством та не передбаченим умовами укладеного договору підряду, суд не вправі за власною ініціативою вжити інших способів захисту, оскільки це матиме наслідком втручання суду в предмет та підстави позову. Верховний Суд погодився з правильністю судових рішень, оскільки суд не вправі вийти за межі предмета позову, визначеного згідно з позовними вимогами та на власний розсуд розглянути вимогу про стягнення спірної суми, як шкоди, а не як авансу за договором підряду.
86. Відтак у справі № 922/2982/18, спірні правовідносини у якій виникли щодо зобов`язань за договором підряду, Верховний Суд виходив з того, що законом чітко передбачено такий спосіб захисту як зобов`язання підрядника вчинити певні дії у випадку порушення строків виконання зобов`язань, або стягнути завдані порушенням зобов`язань збитки, а не повернення авансу.
87. Отже, скаржник не спростував правильності висновків суду апеляційної інстанції у відповідній частині.
88. Схожі за змістом висновки (зокрема, щодо характеру правовідносин та фактичних обставин вищевказаних справ) наведено і у постанові Верховного Суду від 10.02.2026 у справі № 917/1157/25 з подібними до цієї справи (№ 917/1430/25) правовідносинами (аналогічними умовами укладеного сторонами договору та встановленими фактичними обставинами), якою залишено без змін постанову суду апеляційної інстанції про задоволення позову ТОВ «Мед-Сервіс Днепр».
89. У зазначеній постанові Верховний Суд, зокрема, виснував, що апеляційний господарський суд хоч і помилково відхилив доводи відповідача про відсутність відповідних заявок і за попередні місяці, проте у повному обсязі встановив фактичні обставини справи, що входять до предмета доказування у спірних правовідносинах - щодо факту надання послуг у листопаді 2024 року, та дійшов висновку, що матеріалами справи не підтверджується надання відповідачем послуг за листопад 2024 року, оскільки ним не надано суду жодних документів, передбачених умовами договору, і їх надсилання позивачу у порядку, визначеному договором.
90. Також у постанові від 10.02.2026 у справі № 917/1157/25 Верховний Суд звернув увагу на те, що наявність між сторонами діючого договору, який визначає предмет, умови, обсяг та порядок оплати послуг, виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України. Позивач, посилаючись на безпідставність набуття коштів, фактично заперечує належне виконання договору, проте такі доводи повинні оцінюватися саме у площині належного чи неналежного виконання договірного зобов`язання, а не позадоговірної відповідальності. Натомість, виснувавши, що положення статті 1212 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд, відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони»), оцінивши доводи та надані на їх підтвердження сторонами докази щодо належного чи неналежного виконання договірного зобов`язання, самостійно здійснив пошук і застосував відповідні норми права та положення договору, врахувавши при цьому завдання господарського судочинства, яким є вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів, і яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
91. Викладені у оскаржуваній, ухвалені у цій справі постанові Східного апеляційного господарського суду від 25.03.2026 висновки суду апеляційної інстанції повністю узгоджуються із наведеним та не суперечать висновкам Верховного Суду щодо застосування норм права, висловленим у справі (№ 917/1157/25) з подібними до справи, що переглядається, правовідносинами
92. Натомість доводи скаржника (як і його посилання на принцип диспозитивності господарського судочинства, ствердження про вихід суду апеляційної інстанції за межі позовних вимог та постанову Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, у якій вирішувався спір щодо визнання незаконним та скасування рішення міської ради, тобто правовідносини у якій є очевидно неподібними до правовідносин у справі № 917/1430/25) зазначеного не спростовують та у будь-якому випадку не є належним обґрунтуванням передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України підстави касаційного оскарження, з урахуванням наведеного, зокрема, у пункті 79 цієї постанови.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України
93. Згідно із пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
94. Пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
95. З наведеного слідує, що достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не належного дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з підтвердженим обґрунтуванням скаржника заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
96. Таким чином, недостатніми є доводи відповідача про неналежне дослідження апеляційним господарським судом доказів (заяви позивача про відсутність доказів від 27.10.2025 та доповнень до неї від 11.11.2025, а також відповідних платіжних інструкцій), з урахуванням не підтвердження підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України.
97. До того ж за своєю суттю такі доводи скаржника фактично зводяться до необхідності здійснення переоцінки наявних у матеріалах справи доказів на його користь задля ухвалення іншого судового рішення, тобто рішення про відмову в позові, проте це виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, який в силу вимог частини другої статті 300 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
98. Отже, ураховуючи все викладене, Верховний Суд вбачає, що наведені ФОП Чопенком В. В. у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшли свого підтвердження за відсутності їх належного обґрунтування.
99. Інші ж аргументи, твердження та заперечення скаржника не охоплюються визначеними ним підставами касаційного оскарження, підставами відкриття касаційного провадження у цій справі не слугували, а отже і не досліджуються та не оцінюються Верховним Судом.
100. Зокрема, не є підставою касаційного оскарження відмінність між висновками, викладеними у постановах суду апеляційної інстанції (про що у тому числі зазначає скаржник), а тому Верховний Суд не аналізує відповідні доводи та не надає їм правової оцінки.
101. Натомість доводи відзиву ТОВ «Мед-Сервіс Днепр» ураховуються судом касаційної інстанції у тій мірі, що узгоджується із наведеним у цій постанові.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
102. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
103. Згідно із статтею 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
104. Таким чином, з огляду на те, що наведені скаржником у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження не знайшли свого підтвердження під час здійснення касаційного провадження, касаційна скарга ФОП Чопенка В. В. не підлягає задоволенню, а оскаржувану постанову Східного апеляційного господарського суду від 25.03.2026 слід залишити без змін.
Розподіл судових витрат
105. Оскільки Суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін судове рішення, що оскаржувалось, відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Чопенка Володимира Валерійовича залишити без задоволення.
2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 25.03.2026 у справі № 917/1430/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил