Номер провадження: 22-ц/813/752/26 
Справа № 501/5067/24
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2026 року          м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
Сєвєрової Є.С. (суддя – доповідач),
Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 , яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 ,
відповідачі - Виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , на рішення Чорноморського міського суду Одеської області від 25 липня 2025 року у складі судді Петрюченко М.І., 
встановив:
2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2024 року,  ОСОБА_1 , яка діє у власних та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , звернулася до суду із позовом до Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4  про визнання недійсним розпорядження органу приватизації, скасування свідоцтва про право власності, згідно якого просить суд:
- визнати недійсним розпорядження органу приватизації виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області №168 від 12.09.2023 про передачу у спільну часткову власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 ;
- скасувати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 12.09.2023, реєстраційний номер 650, видане виконавчим комітетом Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області.
Позов обґрунтований тим, що на підставі рішення виконавчого комітету Іллічівської міської ради №786/1 від 24.09.1992 ОСОБА_5 , сім`я якого складалась з чотирьох осіб: його самого, дружини – ОСОБА_6 , доньки – ОСОБА_7 , доньки – ОСОБА_8 видано ордер №33 серії ИГ від 23.01.1993 на квартиру АДРЕСА_2 .
ОСОБА_8 вселилась в дану квартиру та зареєструвала своє місце проживання.
05.07.2008 ОСОБА_8 зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 , змінивши своє прізвище з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_11 ».
ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 народився син ОСОБА_2 , який був зареєстрований у спірному житловому приміщенні.
20.07.2023 по справі №501/1308/23 Іллічівським міським судом Одеської області прийнято заочне рішення, яким позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (третя особа – служба у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено. Визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .
Дане рішення набрало законної сили 20.08.2023.
На підставі даного судового рішення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 були зняті з реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 .
01.09.2023 ОСОБА_3 звернулась до органу приватизації виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області із заявою про приватизацію квартири АДРЕСА_1 .
Згідно з розпорядженням органу приватизації від 12.09.2023 №168 квартиру АДРЕСА_1 передано у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . На підставі даного розпорядження органом приватизації виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області 12.09.2023 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , реєстраційний номер 650.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно №399660548 від 17.10.2024 право власності на спірну квартиру зареєстровано по 1/2 частки за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 03.12.2024 скасовано заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20.07.2023 по справі №501/1308/23, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Позивач, посилаючись на те, що рішення суду, яким визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням – спірною квартирою, скасовано, їх права на приватизацію вищевказаної квартири поновлено і вони нарівні з усіма наймачами мають право приватизувати житло та стати його співвласниками, вселитись та використовувати його для власного проживання. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Позиція відповідачів в суді першої інстанції
У відзиві на позовну заяву, ОСОБА_3 зазначила, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, оскільки позивачка разом із сином не проживали в спірній квартирі понад 20 років, позивачка перебуває у шлюбі та проживає з 2008 року за іншою адресою: АДРЕСА_3 ; позивачка не несла витрати щодо обслуговування та утримання спірного майна; позивачка не намагалась реалізувати свого права на передачу їй у приватну власність зазначеної квартири; приватизація спірного нерухомого майна є правомірною, тощо (том І: а.с. 142-146). 
Представник виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області відзив на позов, заперечень чи пояснень до суду не надав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків
Рішенням Чорноморського міського суду Одеської області від 25 липня 2025 року у позові ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 відмовлено. 
Рішення суду мотивовано тим, що відповідно до акту від 20.05.2025, складеного мешканцями будинку за адресою: АДРЕСА_4 та засвідченого начальником ЖЕД №4, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживають у спірній квартирі понад 20 років. Також встановлено, що позивачка не укладала договору найму з КП «МУЖКГ», а особовий рахунок на квартиру відкрито на ОСОБА_5 з моменту передачі будинку на баланс підприємства. Крім того, позивачка не зверталася із заявою про приватизацію спірного житла, що підтверджується відповіддю КП «БТІ «Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області» від 20.05.2025 на адвокатський запит. Разом з тим, судом встановлено, що договір найму квартири укладено з ОСОБА_3 у 2023 році, яка також несе витрати по утримання житла. Водночас із наданих доказів убачається, що позивачка фактично проживає за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_3 з 2008 року, що підтверджується як її власними поясненнями, так і відомостями медичного закладу. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що позивачка разом із сином набули право користування спірною квартирою як єдиним місцем проживання.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2  подала апеляційну скаргу, у яких посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Чорноморського міського суду Одеської області від 25 липня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 .
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачка та її неповнолітній син не набули права користування спірним житловим приміщенням. Так, факт набуття права користування спірним житлом позивачкою підтверджується ордером №33 серії ИГ від 23.01.1993 на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 9 - 9 оборот), на підставі якого позивачка вселилась в це приміщення. Факт набуття права користування спірним житлом сином позивачки – ОСОБА_2 підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 27), довідкою про склад зареєстрованих у житловому приміщенні №15-2919 від 18.05.2023 (а.с. 26), довідкою про склад зареєстрованих у житловому приміщенні №7438 від 30.12.2025, ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 25.11.2008. Неповнолітній ОСОБА_2 після народження та реєстрації у спірному житлі не вселився в нього з причин перешкоджання проживанні в ній його матері. Крім того, в провадженні Чорноморського міського суду перебуває цивільна справа №501/1308/23 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Отже, набуте право позивачкою та її неповнолітнім сином право користування житловим приміщенням на даний час оспорюється в суді. Рішення по даній справі не прийнято.
Зазначає, що фактично судом встановлена була та обставина, що позивачка та її син вибули на інше постійне місце проживання, у зв`язку з чим вони втратили право користування житловим приміщенням. Проте наведені в судовому рішенні посилання на докази не доводять ту обставину, що позивачка та її син вибули на інше постійне місце проживання, оскільки в судовому рішенні не зазначено, на яке саме та коли саме вони вибули на інше постійне місце проживання, коли саме, та де саме, вони набули право користування новим житлом, який день вибуття зі спірного житла, відповідно з якого часу вони втратили право користування житловим приміщенням. Суд, як на докази проживання позивачки та її неповнолітнього сина в іншому ніж спірне житло посилався на акт від 20.05.2025, складений мешканцями будинку та пояснення самої позивачки в судовому засіданні. Проте вказані докази, на думку скаржниці, є неналежними, оскільки в акті не зазначено причини не проживання позивачки та її неповнолітнього сина у спірному житлі, він складений формально, без з`ясування фактичних обставин справи, а її пояснення в судовому засіданні жодним чином не підтверджують ту обставину, що вона та її син набули права постійного користування за адресою: АДРЕСА_3 . Разом з тим, поважність причин її непроживання у спірній квартирі пояснюється тим, що їй чинили перешкоди в користуванні квартирою, у зв`язку із чим вона зверталась до поліції. Крім того, вона також у 2008 році зверталася до Іллічівського міського суду із позовною заявою про зміну договору найму житлового приміщення, відкриття особистого рахунку та визначення порядку користування квартирою (справа №2-428/08). 
Зацікавленість у житлі підтверджується тією обставиною, що позивачка замовляла та отримувала на адресу спірного житлового приміщення поштову кореспонденцію, зокрема на 2014 рік замовлялась та отримувалась «Домашня енциклопедія здоров?я», що підтверджується квитанцією №472/28/26 та абонементом №472/28/26. Крім того, після намагань позивачки вселитись у спірне житлове приміщення, її сестра ОСОБА_3 запропонувала їй вирішити спір шляхом приватизації квартири з подальшим її продажом та поділом між власниками грошових коштів, на шо вона погодилась, що підтверджується скрін-шотами листування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Вважає, що дії ОСОБА_3 щодо приватизації квартири є недобросовісними, оскільки вона, звертаючись за довіреністю від імені ОСОБА_5 з позовом до неї про визнання її такою, що втратила право користування житлом, не зазначила в позові адресу її фактичного проживання, про наявність судової справи №501/1308/23 її не повідомляла та на наступний день після набранням законної сили судового рішення по справі зняла її та її сина з реєстрації у спірній квартирі, а через 10 днів звернулась із заявою про її приватизацію. 
Доводи скарги також мотивовані тим, що розглядаючи справу, суд вийшов за межі позовних вимог, самостійно змінив предмет позову, без відповідної позовної вимоги сторін вирішив питання щодо втрати користування житлом позивачкою та її сином, встановив відповідну обставину, та на підставі цього відмовив у задоволенні позову. Суд не застосував норми матеріального права, відповідно до якої, навіть у випадку неповажності причини відсутності своїх батьків у житловому приміщенні, неповнолітня особа не може бути позбавлена права користування житловим приміщенням. 

Позиція відповідачів в суді апеляційної інстанції
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд залишити рішення Чорноморського міського суду Одеської області від 25 липня 2025 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачка та її син на момент проведення приватизації не були суб`єктами права на участь у ній, оскільки по - перше, не відповідали вимогам закону щодо фактичного проживання та користування спірним житлом. Відтак, і додатково з цієї обставини, їхня згода для здійснення приватизації не вимагалась, а доводи апеляційної скарги в цій частині не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і спростовуються належними доказами, дослідженими судом. Також відсутні порушення щодо меж розгляду справи судом першої інстанції, оскільки встановлюючи фактичне місце проживання позивачки та її сина, відсутність у них статусу наймачів чи співнаймачів, відсутність заяви на приватизацію та участі в утриманні квартири, суд діяв виключно в межах предмета спору, зокрема судом було оцінено обставину, чи порушує спірне розпорядження органу приватизації права позивачки. Посилання скаржниці на подальше скасування заочного рішення не може змінити правову оцінку вже вчинених у вересні 2023 року правомірних дій органу приватизації і не підтверджує права позивачів, якого навіть вже не існувало на той момент. Факт бездіяльності у захисті позивачкою свого права впродовж 17 років підтверджується тою обставиною, що вона за весь час, жодним чином не намагалася реалізувати своє право на передачу їй у приватну (спільну часткову) власність зазначену квартиру або укласти договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду. У даній справі, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що приватизація відповідачів не порушила жодного реального права позивачки чи її неповнолітнього сина, оскільки вони на момент приватизації (вересень 2023 року) фактично не проживали у спірній квартирі 20 років, не несли витрат на її утримання, не укладали договору найму і не зверталися із заявою про приватизацію у встановленому законом порядку. Така позиція узгоджується зі ст. 107 Житлового кодексу України, відповідно до якої особа, що вибула на інше постійне місце проживання, втрачає право користування житлом з моменту вибуття.
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області та ОСОБА_4 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , не підлягає задоволенню. 

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин
Встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Іллічівської міської ради №786/1 від 24.09.1992 ОСОБА_5 , сім`я якого складалась з чотирьох осіб: його самого, дружини ОСОБА_6 , доньки ОСОБА_7 , доньки ОСОБА_8 видано ордер №33 серії ИГ від 23.01.1993 на квартиру АДРЕСА_2 (том І: а.с.9).
05.07.2008 ОСОБА_8 зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 , змінивши своє прізвище з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_11 » (том І: а.с.28).
ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 народився син ОСОБА_2 (том І: а.с.27), який був зареєстрований у спірному житловому приміщенні (том І: а.с.26).
20.07.2023 по справі №501/1308/23 Іллічівським міським судом Одеської області прийнято заочне рішення, яким позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (третя особа служба у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено. Визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 (том І: а.с.29-31).
Дане рішення набрало законної сили 20.08.2023.
01.09.2023 ОСОБА_3 звернулась до органу приватизації виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області із заявою про приватизацію квартири АДРЕСА_1 в рівних (а.с.12).
ОСОБА_5 відмовився від приватизації квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 (а.с.17).
Згідно з розпорядженням органу приватизації від 12.09.2023 №168 квартиру АДРЕСА_1 передано у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (том І: а.с.11).
На підставі даного розпорядження органом приватизації виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області 12.09.2023 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , реєстраційний номер 650 (том І: а.с.10).
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно №399660548 від 17.10.2024 право власності на спірну квартиру зареєстровано по 1/2 частки за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.34).
Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 03.12.2024 скасовано заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20.07.2023 по справі №501/1308/23, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (том І: а.с.32-33).
Згідно акту від 20.05.2025, складеного мешканцями будинку за адресою: АДРЕСА_4 та засвідченого підписом і печаткою начальника ЖЕД АДРЕСА_4 не проживають 20 років наступні особи: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (том І: а.с.126).
ОСОБА_1 не укладала договір найму у КП «МУЖКГ». З моменту передачі багатоквартирного будинку на баланс КП «МУЖКГ» по теперішній час особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_1 відкрито на ОСОБА_5 (Том І: а.с.129).
ОСОБА_1 не зверталась із заявою про приватизацію, що підтверджується копією відповіді КП «БТІ «Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області» від 20.05.2025 на адвокатський запит (том І: а.с.130).

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 . 
Так, згідно статті 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.
У ч.1 ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Відповідно до ч.3 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).
Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 29.01.2009 року № 396, передбачено наступну процедуру приватизації житлових приміщень.
Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.
При наявності у наймача або членів його сім`ї пільги на безоплатне одержання займаного житла незалежно від розміру загальної площі, до заяви додається відповідний документ (копія посвідчення, довідка та інше), що підтверджує право на пільгові умови приватизації.
Згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку) підтверджується письмово і додається до заяви.
При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення.
У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.
Оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданими до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, а також документом, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів, чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються.
У постанові Верховного Суду від 21.04.2021 року у справі № 552/6997/19 (провадження № 61-1280св21) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі
Виходячи з предмета та підстав позову, саме на позивача у цій справі згідно з вимогами процесуального права покладено обов`язок доведення факту порушення його законного права неправомірними діями відповідачів щодо приватизації квартири.
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що оскільки рішення суду у справі №501/1308/23, яким визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням – спірною квартирою, скасовано, їх права на приватизацію вищевказаної квартири поновлено, тому вони нарівні з усіма наймачами мають право приватизувати житло та стати його співвласниками, вселитись та використовувати його для власного проживання. 
Разом з тим, колегія суддів погоджується із висновком суду про відсутність підстав вважати, що позивачка разом із сином набули право користування спірною квартирою. 
Так, судом встановлено, що позивачка разом із сином щонайменше з 2008 року фактично не проживають у спірній квартирі та мешкають за іншою адресою, що підтверджуються актом мешканців будинку, завіреним ЖЕД №4, а також відповіддю на адвокатський запит з КНП «Чорноморський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» ЧМР Одеського району Одеської області №01/15 від 16.06.2025, де вказана фактична адреса проживання дитини – АДРЕСА_3 (том І: а.с. 148). 
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, зокрема з протоколу судового засіданні №4841003 в судовому засіданні суду першої інстанції - 15.07.2025, позивачка ОСОБА_1 надавала пояснення і підтвердила той факт, що вона дійсно близько 20 років не проживала у спірній квартирі, а її син взагалі ніколи там не проживав; з самого народження сина і до теперішнього часу вони проживають за адресою: АДРЕСА_3 . 
Більш того, зазначена адреса вказується і самою позивачкою у своїх процесуальних документах як адреса фактичного її проживання. 
Відповідно до ст.107 Житлового Кодексу наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням від дня вибуття.
Судом також вірно встановлено що позивачка не укладала договір найму житла, не сплачувала витрати на його утримання та комунальні платежі, і за весь час не зверталася до органів приватизації з відповідною заявою. 
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачка та її син на момент проведення приватизації не набули право користування спірною квартирою. 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що про те, що судом першої інстанції не встановлено конкретного місця та часу вибуття позивачки та її сина на інше постійне місце проживання, а також не визначено моменту втрати ними права користування спірним житлом, є необґрунтованими, оскільки сам по собі факт відсутності в оскаржуваному рішенні суду точної адреси нового місця проживання чи конкретної дати вибуття не спростовує встановленої судом обставини припинення фактичного проживання у спірному житлі. Для вирішення питання про втрату права користування житловим приміщенням визначальним є не формальне встановлення нової адреси, а факт тривалого непроживання особи без поважних причин та відсутність наміру користуватися цим житлом.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, в матеріалах справи наявні докази, які у своїй сукупності підтверджують тривале непроживання позивачки та її сина у спірній квартирі, зокрема акт від 20.05.2025, складений мешканцями будинку, а також пояснення самої позивачки, надані в судовому засіданні.
Посилання скаржниці ОСОБА_1 на неналежність зазначеного акта є безпідставними, оскільки такий акт є письмовим доказом, який підлягає оцінці судом разом з іншими доказами у справі. 
Твердження скаржниці про поважність причин непроживання у зв`язку із нібито перешкодами у користуванні квартирою також не підтверджені належними та допустимими доказами. 
Так, сам факт звернення до правоохоронних органів без надання доказів реального перешкоджання у користуванні житлом не свідчить про наявність поважних причин тривалого непроживання. З хронології зазначених звернень вбачається, що більшість з них відбулося у 2007 році і два у 2023 році. У відповідях, які робила поліція по результатам розгляду заяв ОСОБА_1 завжди був один і той висновок про недостатність підстав для відкриття кримінального провадження та пропозиція захистити свої права належним чином, а саме шляхом звернення до суду з цивільним позовом, бо до повноважень поліції не входить вселення або виселення громадян без відповідних правовстановлюючих документів. При цьому, у 2023 році, при зверненні до поліції, ОСОБА_12 вказує на необхідність вселитися у спірну квартиру попри аналогічні відповіді отримані нею у 2007 році, а отже і розуміння, що поліція не займається питаннями виселення або вселення до помешкань без наявної правової підстави. З рапорту та відповіді органу поліції не вбачається, що було зафіксовано факт перешкоджання відповідачкою, її батьком або будь якими іншими особами потрапляння позивачки до спірної квартири.
Звернення ОСОБА_1 у 2008 році до суду з позовом щодо зміни договору найму не спростовує встановлених судом обставин, оскільки такі дії мали місце значно раніше та не підтверджують фактичного проживання або наміру користування житлом у подальший період. При цьому, предметом позову у вказаній справі №2-428/08 була зміна договору найму житлового приміщення (даної спірної квартири АДРЕСА_5 ), зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення, відкриття особистого рахунку, визначення порядку користування квартирою. Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 25.11.2008 вищевказаний позов ОСОБА_1 був залишений без розгляду на підставі її заяви та роз`яснено її право на повторне звернення (том І: а.с. 155), чим остання не скористалася і щонайменше з 2008 року вона проживала за іншою адресою: АДРЕСА_3 , з чого можна зробити висновок про відсутність необхідності у спірній квартирі. 
Посилання ОСОБА_1 на отримання поштової кореспонденції за адресою спірної квартири також не є належним доказом проживання, оскільки саме по собі отримання окремих поштових відправлень не підтверджує фактичного користування житлом, а може свідчити лише про формальне збереження адреси для листування.
Відповідно до пункту 7.22 постанови ВП ВС від 15.06.2021 у справі №922/2416/17 скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення.
Доводи ОСОБА_1 про те, що ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 03.12.2024 скасовано заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20.07.2023 по справі №501/1308/23, а отже набуте право позивачкою та її неповнолітнім сином право користування житловим приміщенням на даний час оспорюється в суді, оцінюються судом критично оскільки скасування заочного рішення суду від 20.07.2023 не відновлює автоматично реальне право користування спірним житлом. На дату прийняття спірного розпорядження про приватизацію (12.09.2023) діяло вищевказане заочне рішення суду від 20.07.2023, що набрало законної сили 20.08.2023, тому орган приватизації діяв на підставі чинного судового рішення та в межах повноважень. На момент приватизації позивачка була виписана з квартири на підставі чинного заочного рішення суду. Більш того, як вже було встановлено судом, позивачка разом із сином фактично не проживали у спірній квартирі 20 років, не були наймачами, ОСОБА_1 не зверталася із заявою про приватизацію. Саме ці обставини, суд першої інстанції поклав в основу висновку про відсутність порушення прав позивачки приватизацією відповідачів та законність оспорюваного розпорядження. У зв`язку із чим посилання скаржниці на подальше скасування заочного рішення не може змінити правову оцінку вже вчинених у вересні 2023 року правомірних дій органу приватизації і не підтверджує права позивачів, якого вже було втраченим на той момент.
Реєстрація осіб проживання за певною адресою не є безумовною ознакою користування житлом, встановлено, що позивачі у спірній квартирі станом на час приватизації не проживали. 
Безпідставними є і доводи скаржниці про те, що суд вийшов за межі розгляду справи вирішивши питання щодо втрати нею та її сином права користування спірним житлом. 
Так, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Отже суд зобов`язаний з`ясувати всі фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Це включає, зокрема встановлення правового статусу сторін у спірних правовідносинах, адже без цього неможливо оцінити правомірність оспорюваного акту органу приватизації. 
Оскільки позов був заявлений про визнання недійсним розпорядження органу приватизації та скасування свідоцтва про право власності, суд був зобов`язаний перевірити, чи порушує цей акт права позивачки та чи мала вона взагалі право на участь у приватизації, що ним і було зроблено. Встановлення цих обставин є безпосередньо умовою для застосування ст. 21 ЦК України, яка визначає підстави для визнання незаконними актів органів влади.
Таким чином, суд першої інстанції, встановлюючи фактичне місце проживання позивачки та її сина, відсутність у них статусу наймачів чи співнаймачів, відсутність заяви на приватизацію та участі в утриманні квартири, діяв виключно у межах предмета спору, судом було оцінено обставину, чи порушує спірне розпорядження органу приватизації права позивачки, що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині. 
Жодних інших доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2  не містить. 
Відповідно до ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2  є недоведеними, а тому її треба залишити без задоволення.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження
Згідно з п.1 ч.1 ст. 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені ч. 2 ст. 389 ЦПК України.
Частиною 1 ст. 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , залишити без задоволення. 
Рішення Чорноморського міського суду Одеської області від 25 липня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 27.04.2026

Головуючий       Є.С. Сєвєрова

Судді:         С.О. Погорєлова

О.М. Таварткіладзе