Окнянський районний суд Одеської області 
Справа № 506/167/26
Провадження № 2/506/201/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

10.06.2026 року селище Окни
Окнянський районний суд Одеської області, у складі
головуючого судді Чеботаренко О.Л.
за участю секретаря судового засідання Смернової Д.Ю.
позивача ОСОБА_1 
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Окни цивільну справу за позовом 
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, 
В С Т А Н О В И В:

02.03.2026 року до суду надійшла вказана позовна заява. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому на праві приватної власності належить 1/2 частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу серії АЕР №940670 від 30.04.2002 року та витягу з Державного реєстру речових прав від 18.12.2024 року. Інша 1/2 частина вказаного житлового будинку належала ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У вказаному будинку, крім позивача, зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є його онуком, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є його колишнім зятем.
Як вказує позивач, ОСОБА_2 з 2015 року, а ОСОБА_3 з 2023 року у вищевказаному житловому будинку не проживають, за зазначеною адресою фактично відсутні, комунальні платежі не сплачують, участі в утриманні житла не беруть, особистих речей у будинку не мають та будинком взагалі не цікавляться. Перешкоди у користуванні житловим приміщенням відповідачам не створювалися і не створюються.
На переконання позивача, реєстрація відповідачів у належному йому житловому будинку перешкоджає йому вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном, оскільки він має намір продати належну йому частину будинку. При цьому органом реєстрації йому було відмовлено у знятті відповідачів із зареєстрованого місця проживання через відсутність згоди іншого співвласника житла. Таким чином, позивач просив суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 .
Після отримання інформації щодо зареєстрованого місця проживання відповідачів, 07.04.2026 року позовна заява прийнята судом до розгляду та відкрито провадження у справі. 
06.05.2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.
Позивач у судовому засіданні на задоволенні позову наполягав та підтвердив відомості, вказані у позовній заяві, доповнивши, що відповідач ОСОБА_2 є його колишнім зятем, який фактично не проживає у спірному житловому будинку приблизно 15-16 років, а відповідач ОСОБА_3 є його онуком, який також зареєстрований у вказаному будинку, однак фактично у ньому не проживає приблизно 10 років. Зазначив, що відповідачі лише зареєстровані за адресою належного йому будинку, проте фактично там не проживають. Реєстрація відповідачів у будинку створює йому перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні належним йому майном, а також унеможливлює оформлення субсидії. Крім того, позивач пояснив, що намагався зняти відповідачів із зареєстрованого місця проживання через селищну раду, однак йому було відмовлено та роз`яснено необхідність вирішення цього питання у судовому порядку. 
Відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 направлялися судові повістки про виклик у судове засідання за адресою їх зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання, як передбачено п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України, однак до суду повернулися конверти з довідками Укрпошти: «адресат відсутній за вказаною адресою, не проживає» /а.с.37,38/. 
При цьому ч.1 ст.131 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Таким чином, відповідно до наведених положень ЦПК України, відповідачі вважаються належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, відзиву на позовну заяву не подали. За таких обставин суд визнає причини неявки відповідачів неповажними та, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, розглядає справу за їх відсутності. 
Заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.
Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
Згідно з Договором купівлі-продажу серії АЕР №940670 від 30.04.2002 року, посвідченим приватним нотаріусом Красноокнянського районного нотаріального округу Одеської області; витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.12.2024 року, а також довідкою КП «Окнянське бюро технічної інвентаризації» Окнянської селищної ради Подільського району Одеської області №33 від 31.03.2025 року, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 1/2 частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Інша 1/2 частина вказаного житлового будинку належала ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.10,11,12/.
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Знята з реєстрації місця проживання в зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 . За вказаною адресою, на день смерті ОСОБА_4 значились зареєстрованими: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 /а.с.13/.
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , вибув 03.03.2024 року у зв`язку зі смертю. За вказаною адресою, на день смерті ОСОБА_5 , ніхто не значився зареєстрованим /а.с.14/.
Згідно з довідкою Окнянської селищної ради Подільського району Одеської області, у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , 1/2 частина якого належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, крім власника зареєстровано ще дві особи: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 /а.с.15/.
Власник житла ОСОБА_1 звертався до органу реєстрації щодо зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , однак йому було відмовлено у задоволення вказаної заяви на підставі пп3 п.87 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування ) . /а.с.16,17/.
Актом обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи від 11.02.2026 року, складеним за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується факт відсутності проживання будь-яких інших осіб, окрім власника ОСОБА_1 /а.с.18-19/.
Зазначені обставини також підтверджуються поясненнями свідків.
Так, свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що знайома з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , родичкою їм не є. Проживає на АДРЕСА_1 приблизно 25 років. Їй відомо, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 раніше проживали у будинку ОСОБА_1 , однак вже близько 10 років, а можливо й більше, у вказаному будинку не проживають. На даний час у будинку фактично проживає лише ОСОБА_1 , відповідачів вона там не бачила.
Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що ОСОБА_1 є його сусідом, вони проживають на одній вулиці, з позивачем він знайомий з 1989 року, родичем сторонам не є. Зазначив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 він не знає, у будинку ОСОБА_1 їх ніколи не бачив, щоб вони там постійно проживали. До позивача інколи приїжджає донька на декілька днів у гості, однак, за словами свідка, відповідачі у будинку ОСОБА_1 не проживали та на даний час не проживають. 
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).
Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідні способи захисту права власності передбачені, зокрема, ст.ст. 386, 391 ЦК України.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, у якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Згідно ст.71 ч.1, ст.72 Житлового кодексу УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. 
Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №265 від 07.02.2022 року, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження належним йому майном, у тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Судом на підставі належних та допустимих доказів встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 1/2 частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані у вказаному житловому будинку, однак фактично тривалий час (понад один рік)у ньому не проживають, спільного господарства з позивачем не ведуть, належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин своєї відсутності або наявності домовленості з власником житла щодо збереження за ними права користування спірним житловим приміщенням суду не надали.
За таких обставин суд доходить висновку, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , а їх реєстрація у вказаному будинку створює позивачу перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним йому майном. Тому позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню. 
Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору , а саме по 1331,20 грн з кожного. 
Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76-81, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням – задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1331 грн 20 коп.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1331 грн 20 коп.
Відповідно до п.п.15.5) п.1 Перехідних положень ЦПК України, на рішення може бути подана апеляційна скарга до Одеського апеляційного суду через Красноокнянський районний суд або безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя	О. Л. Чеботаренко