Справа № 758/10694/25 

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2026 року         м. Київ 

Подільський районний суд м. Києва у складі
головуючої судді Якимець О.І.
за участю секретаря судового засідання Карпишиної К.С.,
представника позивача - ОСОБА_1 , 
представника відповідача - ОСОБА_2 ,
розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсними, втрату права користування спірною квартирою та визнання спадкоємця таким, що не прийняв спадщину, 

в с т а н о в и в :
ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_1 ) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_1 ) у якому просить суд:
- визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , з 1995 року;
- визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що не прийняв спадщину спадкодавця ОСОБА_5 ;
- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 07.08.2024, видане відповідачу на 1/6 частину квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог вказується, що в 1977 році між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був зареєстрований шлюб, який в подальшому 19.01.1989 був розірваний. Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народився син - ОСОБА_5 .
У позові зазначається, що у 1983 році позивачем та відповідачем була отримана квартира АДРЕСА_2 , яка в подальшому згідно з даними реєстрових книг Київського міського бюро технічної інвентаризації на праві власності зареєстрована за: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (в рівних частинах) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Шевченківською районною держадміністрацією Відділом приватизації державного житлового фонду 26.01.1998 (розпорядження № 20344) та зареєстрованого в Бюро 18.02.1998 року за реєстровим № 3425.
Позивач зазначає, що після розлучення з 1995 року відповідач постійно мешкав окремо від своєї сім`ї, а саме від ОСОБА_3 та сина - ОСОБА_5 .
У позові вказується, що ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 45 років помер їхній спільний син, ОСОБА_5 , про що 03.06.2023 було видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 . 
Після смерті сина відкрилася спадщина, до якої входить:
- 1/3 частини квартири за номером АДРЕСА_3 ; 
- квартира за номером АДРЕСА_4 ; 
- земельна ділянка площею 0,0599 га, кадастровий номер 8000000000:90:885:0106, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 . 
ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , за свого життя заповіт не склав, тому спадкування після його смерті здійснюється за законом. 
Як наголошується у позові, 03.08.2023 за заявою позивача Чотирнадцятою київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 71033428, номер у нотаріуса 506/2023, до майна померлого ОСОБА_5 . 
З огляду на постійне проживання позивача зі спадкодавцем, позивач є такою особою, що фактично прийняла спадщину.
Проте, 07.08.2024 до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину на спадкове майно звернувся і відповідач. На підставі зазначеної заяви відповідачу було видано свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частину квартири номер АДРЕСА_3 .
У позові звертається увага на те, що станом на день смерті ОСОБА_5 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , за якою також були зареєстровані і ОСОБА_4 (батько померлого) та ОСОБА_3 (мати померлого), однак відповідач фактично не проживав постійно зі своїм сином. Тому, на думку позивача, відповідач повинен був звернутись до нотаріусу з заявою про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, однак такої заяви фактично він не подавав.
Позивач вважає, що відповідач взагалі не має права претендувати на спадщину свого сина ОСОБА_5 , й відповідно не має право отримувати свідоцтв про право на спадщину на 1/2 частину квартири номер АДРЕСА_4 та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0599 га, кадастровий номер 8000000000:90:885:0106, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 частину квартири номер АДРЕСА_3 .
Позивач зазначає, що відповідач вважається таким, що не прийняв спадщину. Крім того, у позові зазначає, що про окреме проживання відповідача від спадкодавця з 1995 року та й станом на дату смерті останнього також свідчать акти обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи №392 від 28 вересня 2023 року та № 338 від 13.06.2023 року; сплата комунальних платежів позивачем, свідчення сусідів, яких просить допитати в якості свідків, а також відсутність будь-яких особистих речей відповідача за даною адресою.
Оскільки вирішити питання в позасудовому порядку не представляється можливим, у добровільному порядку відповідач не виявив бажання знятися з реєстрації, що у свою чергу приводить до порушення прав позивача і перешкоджає їй належним чином користуватися та розпоряджатися квартирою, позивач несе додаткові витрати по утриманню квартири, тому вважає за можливим визнати відповідача, який є співвласником квартири, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
12.08.2025 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначається, що ОСОБА_4 є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 . Право власності на 1/3 частку спірної квартири виникло в процесі приватизації державного житлового фонду та підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 26.01.1998, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Шевченківської районної держадміністрації на підставі розпорядження (наказу) № 20344 від 26.01.1998 та зареєстрованого в Бюро технічної інвентаризації м. Києва 18.02.1998 і записаного у реєстрову книгу за № 3425 18.02.1998. Право власності на 1/6 частку квартири належить відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 07.08.2024 державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Ястремською Ж.В.
У відзиві вказується, що незважаючи на розірвання шлюбу між сторонами по справі у 1989 році, ОСОБА_4 і ОСОБА_3 продовжували проживати у спірній квартирі однією сім`єю, мали спільний сімейний бюджет, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільні права і обов`язки, піклувалися один про одного, а також про спільного сина, ОСОБА_6 , тобто були однією сім`єю. Зі спільного бюджету оплачували комунальні послуги, купували необхідні продукти, одяг, предмети побуту, меблі, розпоряджалися коштами за спільною згодою. У 2003 році ОСОБА_4 придбав квартиру в АДРЕСА_7 та оформив її на сина, ОСОБА_5 , оскільки у них був єдиний син, зробив ремонт у квартирі, та за спільною згодою здавали її в оренду.
Акцентується, що у спірній квартирі відповідач зареєстрований з 15.03.1983 по теперішній час, що підтверджується довідкою відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Подільської РДА № 99752237 від 26.09.2023, оскільки іншого житла, яке належить йому на праві власності, немає. Тимчасове не проживання відповідача у спірній квартирі обумовлене тим, що у 2011 році стосунки між позивачкою та відповідачем погіршилися і після чергової конфліктної ситуації, яка склалася між ними, відповідач, який повернувся від своєї матері, не зміг потрапити до своєї квартири через те, що ОСОБА_3 змінила замок у вхідних дверях, а також виставила за двері всі його речі. Щоб не травмувати сина, який в ранньому віці захворів і йому було встановлено інвалідність, відповідач вирішив тимчасово проживати в садовому будинку, збудованому на земельній ділянці, яку він отримав в садовому товаристві «Сонячний» та оформив також на свого сина. 
У відзиві звертається увага на те, що ОСОБА_5 протягом багатьох років хворів на хронічну ниркову недостатність і саме відповідач по три рази на тиждень, возив його в лікарню на процедури гемодіалізу, яка була необхідною для забезпечення його життєздатності і тривала по декілька годин на день. Весь час, поки тривала процедура, відповідач знаходився разом з сином. 
Як стверджується у відзиві, подані разом з позовом копії актів не можуть бути визнані належними, достовірними та достатніми доказами не проживання відповідача зі спадкодавцем з 1995 року до дня його смерті, оскільки вони видані вже після смерті спадкодавця та інформація в них зазначена зі слів позивачки. Доказів сплати комунальних платежів саме позивачкою до позовної заяви також не додано. Натомість, відповідач, хоча тривалий час і не користувався спірним житловим приміщенням, а саме - квартирою АДРЕСА_3 , сплачував комунальні платежі за електроенергію, за централізоване опалення, за централізоване постачання холодної води та водовідведення, за утримання будинку та прибудинкової території та за вивезення побутових відходів, що підтверджується довідкою АТКБ «ПриватБанк», виданою 28.05.2025 № NGVFIPTBGGGFK2KF.
Щодо вимоги про визнання ОСОБА_4 таким, що не прийняв спадщину після смерті сина, ОСОБА_5 , зазначається наступне:
- після смерті сина ОСОБА_6 , відповідач дізнався від позивачки про те, що спадкова справа заведена у Чотирнадцятій київській державній нотаріальній конторі. У шестимісячний строк з дня відкриття спадщини, а саме 08.11.2023, ОСОБА_4 звернувся до державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Ястремської Ж.В., якою була заведена спадкова справа, надав їй всі необхідні документи які необхідні для прийняття спадщини після смерті сина, з яких нотаріус зробила копії, засвідчила своїм підписом та приєднала до матеріалів спадкової справи; 
- на запитання нотаріуса чи бажає ОСОБА_7 подати заяву про відмову від прийняття спадщини він повідомив, що спадщину приймає і має намір укласти з колишньою дружиною договір про поділ спадкового майна, щоб не оформляти кожному по частці. Державний нотаріус йому роз?яснила, що отримала відповідь Подільської районної в місті Києві державної адміністрації на свій запит щодо надання інформації про реєстрацію місця проживання ОСОБА_5 , у якій зазначено, що відповідно до даних інформаційної системи «Реєстр територіальної громади міста Києва» та картотеки реєстраційного обліку фізичних осіб за адресою АДРЕСА_1 станом на 29.06.2023 зареєстровано три особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ;
- нотаріус Ястремська Ж.В. роз`яснила відповідачу, що в таких випадках заява про прийняття спадщини від спадкоємця не приймається, тому що саме довідка про реєстрацію місця проживання є визначальною. Також нотаріус повідомила, що відповідачу необхідно з`явитися вже після спливу шестимісячного терміну з дня відкриття спадщини та подати заяву на видачу свідоцтва про право на спадщину;
- оскільки спадкоємці майна померлого ОСОБА_5 не дійшли згоди щодо укладання договору поділу спадкового майна, державний нотаріус Ястремська направила ОСОБА_3 лист від 09.04.2024 № 731/02-14, у якому було зазначено, що на 09.05.2024 на 11 год. 00 хв. призначено видачу свідоцтв про право на спадщину за законом на майно померлого іншому спадкоємцю;
- 09.05.2024 відповідач з`явився до нотаріальної контори, але позивачка з оригіналами правовстановлюючих документів не з`явилася.
У відзиві наголошується, що весь час після відкриття спадщини позивачка користується обома квартирами, використовуючи квартиру по АДРЕСА_1 для проживання, а квартиру по АДРЕСА_8 здає в оренду та самостійно розпоряджається коштами. Натомість, відповідач, будучи співвласником квартири номер АДРЕСА_3 , більше десяти років проживає у садовому будинку який не введений в експлуатацію та не забезпечений усіма комунікаціями для належного проживання.
Також у відзиві вказується, що не отримавши згоди щодо розподілу спадщини, у серпні 2024 року відповідач був змушений звернутися з заявою до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину. 07.08.2024 державний нотаріус Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Ястремська Ж.В. видала ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частину квартири за номером АДРЕСА_3 . У видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину квартири номер АДРЕСА_4 та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0599 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 ) позивачу відмовлено, про що державним нотаріусом Ястремською Ж.В. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Причиною відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину державним нотаріусом Ястремською Ж.В зазначено порушення вимог ст. 68 Закону України «Про нотаріат», п.4.12,4.14,4.15 (глави 10) Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а саме - відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно.
Відповідач зазначає, що у жовтні 2024 року він звернувся з позовом до Подільського районного суду міста Києва (справа №758/13640/24) про визнання права власності на спадкове майно, а саме на 1/2 частину квартири за номером АДРЕСА_4 ; та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0599 га, кадастровий номер 8000000000:90:885:0106, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , оскільки оригінали правовстановлюючих документів на них позивач не надала нотаріусу, у зв`язку із чим нотаріус відмовила у видачі свідоцтва на зазначене майно.
На думку відповідача, відсутні правові підстави вважати його таким, що не прийняв спадщину після свого сина ОСОБА_5 , оскільки таке право було засвідчено уповноваженою на те особою - державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори, яка прийняла у шестимісячний термін у відповідача документи на підтвердження прийняття ним спадщини та засвідчила при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/6 частину квартири за номером АДРЕСА_9 , що спадщину після смерті сина він прийняв. Крім того, від спадщини відповідач не відмовлявся та надав усі необхідні документи, які йому сказав надати нотаріус.
Відповідач вважає, що відсутні також правові підстав для задоволення позовних вимог про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 серпня 2025 року недійсним, у зв`язку з тим, що він як спадкоємець першої черги має право на спадкування та на момент смерті сина був постійно зареєстрований з ним за однією адресою, тому в силу положень, передбачених Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 22.02.2012 № 296/5, вважається таким, що прийняв спадщину.
Крім того, відповідач зазначає, що позовна вимога про визнання його як співвласник квартири по АДРЕСА_1 , такого що втратив право користування нею, є безпідставною та необґрунтованою. 
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 21.07.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, вирішено розглядати справу за правилами загального провадження.
25.08.2025 на адресу суду надійшла спадкова справа №506/2023 заведена після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 10.09.2025 підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті.
У судому засіданні 08.04.2026 сторони підтримали доводи та вимоги, викладені у письмових заявах, поданих до суду. 
Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.
Згідно матеріалів справи, та учасниками не заперечується, що у 1977 році між сторонами був зареєстрований шлюб.
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_2 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано (т. І, а.с. 12)
У шлюбі у подружжя народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується долученою до матеріалів справи копією повторного виданого свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 26.05.1994 (т. І, а.с. 10).
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 26.01.1998 відділом приватизації державного житлового фонду Шевченківської районної держадміністрації на підставі розпорядження (наказу) № 20344 від 26.01.1998 та зареєстрованого в Бюро технічної інвентаризації м. Києва 18.02.1998 і записаного у реєстрову книгу за № 3425 18.02.1998, квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної, спільної власності ОСОБА_3 та членам її сім`ї ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в рівних частках кожному (т. І, зворотній бік а.с. 132-133).
ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 45 років помер ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 (т. І, зворотній бік а.с. 125)
На адресу суду надійшла копія спадкової справи № 506/2023 заведеної після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. І, а.с. 124-204).
Як вбачається з матеріалів спадкової справи, у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 станом на 29.06.2023 зареєстровані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_5 знятий з зареєстрованого місця проживання 30.06.2023 (т. І, а.с. 138).
Також з матеріалів спадкової справи встановлено, що 03.08.2023 за заявою позивача заведено спадкову справу, згідно заяви ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 помер її син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . У заяві зазначено, що спадщину ОСОБА_3 приймає. Крім неї, спадкоємцем за законом є батько померлого ОСОБА_4 , інших спадкоємців та пережившого подружжя, немає. (т. І, а.с. 125).
У матеріалах спадкової справи 506/2023 наявні копії документів відповідача ОСОБА_4 , а саме: копії паспорту, копії довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, та інформаційної довідки щодо зареєстрованого місця проживання, які прийняті нотаріусом та завірені ним «08.11.2023» відмітка «згідно з оригіналом», а також підпис державного нотаріуса (т. І, а.с. 150 зворот -151).
01.08.2024 ОСОБА_4 подав до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва на спадкове майно, після смерті ОСОБА_5 . Зі змісту заяви, вбачається наступне: « ІНФОРМАЦІЯ_5 помер мій син - ОСОБА_5 , який проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті сина залишилось спадкове майно. Спадщину я прийняв шляхом подання заяви про прийняття спадщини. Прошу видати мені свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; на квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_7 ; на земельну ділянку площею 0.0599 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер 90885108 - садове товариство «Сонячний». У випадку відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину прошу надати постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Крім мене спадкоємцем є мати померлого ОСОБА_3 » (т. І, а.с. 161).
05.08.2024 державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Ястремська Ж.В. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у зв`язку із відсутністю документів, які посвідчують право власності спадкодавця на квартиру за адресою: АДРЕСА_7 та земельну ділянку площею 0.0599 га, кадастровий номер 90885108, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , відмовлено ОСОБА_4 у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_7 та 1/2 частину земельної ділянки площею 0.0599 га, кадастровий номер 90885108, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , у зв`язку з порушенням вимог ст. 68 Закону України «Про нотаріат», п.4.12,4.14,4.15 (глави 10) Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, та роз`яснено право звернутися до суду шляхом подання позовної заяви (т. І, а.с. 162).
07.08.2024 ОСОБА_4 подав до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частини квартири за номером АДРЕСА_3 . У заяві також зазначено, що крім нього спадкоємцем за законом є мати померлого ОСОБА_3 , інших спадкоємців немає. Спадщину я прийняв та прошу видати на моє ім`я Свідоцтво про право на спадщину за законом» (т. І, зворотній бік а.с. 164).
07.08.2024 ОСОБА_4 державним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частини квартири за номером АДРЕСА_3 . З копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.08.2024, зазначено, що спадкоємицями майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 , є його батько ОСОБА_4 та мати - ОСОБА_3 . Спадщина на яку в указаній частці видано це свідоцтво, складається з 1/3 частини квартири за номером АДРЕСА_3 , яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 26.01.1998 Відділом приватизації державного житлового фонду Шевченківського районної держадміністрації на підставі розпорядження (наказу) № 20344 від 26.01.1998 та зареєстрованого в Борю технічної інвентаризації м.Києва 18.02.1998 записана у реєстрову книгу за № 3425. Квартира складається з двох жилих кімнат: загальною площею - 53,57 кв.м., житловою - 29,8 кв.м. При цьому, зазначено, свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частину квартири видано ОСОБА_4 , Свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частину квартири ще не видано. Право власності на 1/6 частину квартири підлягає державній реєстрації (т. І, зворотній бік а.с. 165).
Також суд звертає увагу, що у т. І на а.с. 164а зазначена наступне: 
«Факт прийняття спадщини спадкоємцем підтверджується Інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи № 99752237 виданої 26.09.2023 року ОСОБА_8 , адміністратором Управління (Центр) надання адміністративних послуг Подільської районної в місті Києві державної адміністрації Трачуку В.Д., з якої видно, що він був зареєстрований з померлим ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 15.03.1983 р. по теперішній час. Державний нотаріус /підпис/».
31.03.2025 позивач ОСОБА_3 подала до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва на спадкове майно (т. І, а.с. 172).
31.03.2025 ОСОБА_3 державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Ястремською Ж.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на 1/6 частину квартири за адресою: АДРЕСА_10 . Свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частину квартири видано 07.08.2024 ОСОБА_4 (т. І, зворотній бік а.с. 172).
У т. І, зворотній бік а.с. 196-197 наявна заява ОСОБА_9 до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори від 14.07.2025, в якій позивач, зокрема, зазначає наступне: «З огляду на оскарження мною факту спільного проживання ОСОБА_4 (батька) із спадкодавцем та факту прийняття спадщини прошу свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру за адресою: АДРЕСА_7 та земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:90:885:0106 не видавати.».
В матеріалах справи наявний Акт № 42 від 06.05.2025, за підписом Керівника органу самоорганізації населення Комітету мікрорайону «Рада житлового масиву Виноградар» Захарченка А., сусідів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_3 , які встановили, що громадянин ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично не проживає за вказаною адресою з 1995 року по 06.05.2025 (т. І, а.с. 17).
Стороною позивача до матеріалів справи долучено копії: Акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства / фактичного місця проживання особи № 338 від 13.06.2024 (т. І. а.с. 13-14); Акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства / фактичного місця проживання особи № 392 від 28.09.2023 (т. І. а.с. 15-16); квитанції по оплаті житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01.07.2023-01.08.2024 (т. ІІ, а.с. 19-38).
Стороною відповідача до матеріалів справи долучено копії: довідки АТКБ «ПриватБанк», виданою 28.05.2025 № NGVFIPTBGGGFK2KF, з якої вбачається що ОСОБА_4 , здійснював платежі по оплаті комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01.0.2021-01.07.2023 (т. І, а.с. 99-203).
У судовому засіданні допитані свідки сторони позивача: 1) ОСОБА_13 , яка є сусідкою позивача, проживає у квартирі АДРЕСА_11 . Зазначила, що їй відомо, що у 1995 році у сина сторін стався інсульт; відповідача бачила за адресою проживання, але не часто; їй відомо, що відповідач після того, як у сина трапився інсульт повіз його у лікарню; бачила, що відповідач приходив та возив сина на діаліз, однак він не проживав; зазначила, що вона проживає на 11 поверсі, а позивач на 6 поверсі. 2) свідок ОСОБА_12 зазначила, що з 2008 року знайома із позивачкою, є сусідкою проживає у кв. АДРЕСА_12 ; часто бувала у квартирі позивача, оскільки працює вдома, і коли вона приходила до позивача, бачила що там проживає вона з сином, відповідача там не бачила; позивач доглядала та піклувалася за сином, відповідач приїжджав та возив сина на гемодіаліз; 3) свідок ОСОБА_10 , яка є сусідкою та проживає у квартирі №666 зазначила, що вона допомогла коли стався у сина сторін інсульт з влаштуванням у лікарню та пошуком лікаря; бачила як відповідач привозив сина з гемодіалізу; 4) свідок ОСОБА_14 зазначила, що знає позивача із 2000 року, 1 раз на місяць бувала у неї квартирі і відповідача там не бачила.
Свідки від відповідача зазначили наступні обставини: 1) свідок ОСОБА_15 зазначила, що є сестрою відповідача, приблизно у 1999 році приїжджала та допомагала позивачу коли захворів ОСОБА_6 ; пригадує, що у 2013 році її брат почав жити на дачі на Осокорках, оскільки вона до нього приїжджала; дача повністю без умов, холодна; відповідач возив сина на діаліз; 2) свідок ОСОБА_16 зазначив, що дивився за квартирою ( АДРЕСА_1 ) коли сторони разом із сином у 2007 році їздили відпочивати на море; зараз відповідач живе на дачі на Осокорках; 3) свідок ОСОБА_17 зазначила, що є племінницею відповідача, приблизно 90-х роках, коли ОСОБА_6 ще не хворів, вона приїжджала до сторін на кожні зимові та літні канікули; останній раз була у сторін у квартирі приблизно у 2001 році, тоді сторони вже були розлучені, однак проживали разом; 08.11.2023 відповідач приїхав до нотаріуса для оформлення спадщини.
Щодо позовної вимоги-1 визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , з 1995 року, суд зазначає наступне.
Згідно з ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція ) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно з ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. 
Співвласник спірного майна не може втратити право користування житловим приміщенням (див постанову Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 647/1683/15-ц, провадження № 61-4509св18).
За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_4 є співласником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки така позовна вимога є необґрунтованою та не відповідає чинному законодавству.
Щодо позовної вимоги-2 визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що не прийняв спадщину спадкодавця ОСОБА_5 , суд зазначає наступне.
Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Частиною першою статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.
Частиною першою статті 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.
Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, що передбачено частиною першою статті 1296 ЦК України.
Відповідно до статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
При цьому, суд зауважує, що правових наслідків невиконання такого обов`язку, зокрема у вигляді втрати права на спадщину, положеннями цивільного законодавства не передбачено. Водночас, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якого є нерухоме майно, але не отримав свідоцтва про право на спадщину, не має можливості розпоряджатися таким майном, оскільки у нього немає правовстановлюючого документа на спадкування нерухомого майна.
Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.
Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.
Згідно з пунктом 4.15 глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02. 2012 року за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно.
Статтею 55 Конституції України гарантовано право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.
Разом з тим, суд враховує, що відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування (див. постанови Верховного Суду: від 20.06.2018 у справі №640/13903/16-ц /провадження № 61-15147св18/, від 20.06.2018 у справі № 266/5267/18 провадження № 61-6647св19/, від 20.03.2019 у справі № 550/1040/16-ц /провадження № 61-28423св18/; від 22.04.2020 у справі № 601/2592/18 /провадження № 61-17859св19/; від 22.04.2020 у справі № 127/23809/18 /провадження № 61-11210св19/; від 27.05.2020 у справі № 361/7518/16-ц /провадження № 61-43734св18/, від 16.09.2020 у справі № 464/1663/18 провадження № 61-9410св19/ від 02.08.2023 у справі № 640/1851/19 /провадження № 61-13504св21/, що свідчить про сталість судової практики з відповідного питання).
У цій справі судом встановлено, що 07.08.2024 ОСОБА_4 державним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частини квартири за номером АДРЕСА_3 .
08.11.2023 відповідач подав документи для оформлення спадщини (т. І, а.с. 150 зворот -151), копії з яких були завірені державним нотаріусом та долучені до матеріалів спадкової справи. Заяв про відмову від спадщини відповідач не подавав. Таким чином, волевиявлення відповідача було спрямоване на прийняття спадщини та оформлення спадкових прав.
Згідно наявних у спадковій справі матеріалів, відповідач є зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно заяви, яка подавалася позивачем про прийняття спадщини, така не зазначала, що відповідач не проживає з нею за адресою реєстрації (т. І, а.с. 125).
Порушень Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, суд при розгляді цієї справи не встановив.
Таким чином, відсутні підстави для визнання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що не прийняв спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_5 , тому у цій позовній вимозі слід відмовити за недоведеністю.
Щодо позовної вимоги-3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.08.2024, видане відповідачу на 1/6 частину квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
У постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2- 1316/2227/11, від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц, від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.
Так, спадкове право характеризується цілою низкою спеціальних способів захисту прав та інтересів судом. Серед таких способів захисту у ст. 1301 ЦК України відокремлено визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.
Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Свідоцтво про право на спадщину - це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав.
Як зазначено у ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняли кілька спадкоємців, то свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Водночас відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, як спеціального способу захисту спадкових прав, судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. 
Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 (справа № 916/780/18) свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Оскільки свідоцтво про право на спадщину не має правочинного характеру, воно не може визнаватися недійсним із посиланням на ст.ст. 203, 215-236 ЦК України. У законі міститься відкритий перелік підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Основною підставою визначено те, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7). Визнати свідоцтво про право на спадщину недійсним може лише суд.
Відповідно до постанови Об`єднаної Палати КЦС ВС від 04.11.2024 № 504/3606/14-ц (61-6658сво23) свідоцтво про право на спадщину підлягає визнанню недійсним у випадку доведення існування «вад» на момент його видачі, які свідчать про те, що особа, якій видано свідоцтво, не мала права на спадкування (особа не є спадкоємцем, спадкоємці попередньої черги прийняли спадщину, заповіт є нікчемним тощо).
Відповідно до 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами спадкової справи, відповідач був зареєстрований разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини; звертався до нотаріуса у встановлений законом строк; подав необхідні документи для оформлення спадкових прав, які були прийняті нотаріусом та долучені до спадкової справи; у подальшому звертався із заявами щодо видачі свідоцтва про право на спадщину та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частини квартири за номером АДРЕСА_3 .
Підстав для визнання свідоцтва недійсним у цій справі суд не встановив.
З огляду на вказане в сукупності, суд приходить висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.
ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення. Разом з тим, зазначав, що це зобов`язання не можна розуміти як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, і питання дотримання цього зобов`язання має вирішуватись виключно з огляду на обставини справи (див. рішення від 09.12.1994 у справах «Руіз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), п. 29, та «Гарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26). Ці принципи застосовувалися в низці справ проти України (див., наприклад, рішення від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» (Benderskiy v. Ukraine), заява № 22750/02, п.п. 42-47; від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25; від 07.10.2010 у справі «Богатова проти України» (Bogatova v. Ukraine), заява № 5231/04, п.п. 18, 19).
У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суд сплачено судовий збір, що підтверджено платіжним дорученням, яке міститься у матеріалах справи таким чином, понесений позивачем судовий збір необхідно покласти на останнього.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 81, 141, 259, 265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд
у х в а л и в:
у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсними, втрату права користування спірною квартирою та визнання спадкоємця таким, що не прийняв спадщину - відмовити.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч. 2 ст. 354 Цивільного процесуального кодексу України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду
Учасники справи:
позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ;
відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 .
Повний текст судового рішення складено та підписано 30.04.2026.

Суддя      О. І. Якимець