Справа № 521/651/26 
Провадження № 2/521/2900/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 травня 2026 року м. Одеса

Хаджибейський районний суд міста Одеси у складі: 
Головуючого судді — Леонова О.С., 
за участю секретаря судового засідання — Должненко В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 218 у місті Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5; код ЄДРПОУ 40075815) в особі Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (місцезнаходження: 03035, м. Київ, вул. Гетьмана Павла Скоропадського, буд. 61; код ЄДРПОУ філії: 41149437), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Одеської дорожньої організації профспілки залізничників і транспортних будівельників України (місцезнаходження: 65012, м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, буд. 19; код ЄДРПОУ 02659507), про стягнення одноразової матеріальної допомоги у зв`язку із виходом на пенсію за віком, матеріальної допомоги на оздоровлення, заохочувальної виплати з нагоди ювілейної дати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача
У січні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому, з урахуванням заяви про усунення недоліків, просить стягнути з АТ «Українська залізниця» на її користь суму невиплачених при звільненні коштів у загальному розмірі 118 891,01 грн, з яких: 57 447,39 грн — одноразова матеріальна допомога при звільненні на пенсію за віком; 7 049,00 грн — матеріальна допомога на оздоровлення за 2022, 2023 та 2024 роки; 5 154,00 грн — заохочувальна виплата з нагоди ювілейної дати 60-річчя; 49 240,62 грн — середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, обмежений шестимісячним строком.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач працювала на залізничному транспорті понад 24 роки, останнім часом — на посаді прибиральника територій дільниці з експлуатації будівель і споруд ст. Одеса виробничого структурного підрозділу «Одеська дирекція» вказаної Філії АТ «Укрзалізниця». Наказом начальника дирекції № 07/ОС від 02.01.2025 року ОСОБА_1 була звільнена з роботи 03.01.2025 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком на підставі ст. 38 КЗпП України.
Зазначеним наказом було розпоряджено виплатити позивачу одноразову матеріальну допомогу відповідно до пункту 4.17 Колективного договору у розмірі 7,0 середньомісячних заробітків. Комісією зі встановлення трудового стажу (протокол № 298 від 26.12.2024) підтверджено відповідний стаж та погоджено розрахунок допомоги в сумі 57 447,39 грн на основі середньомісячної плати у розмірі 8 206,77 грн.
Позивач вказує, що в порушення вимог статей 47, 116 КЗпП України відповідач у день звільнення належних сум їй не виплатив, обмежившись лише виплатою компенсації за невикористану відпустку в розмірі 12 700,00 грн (платіжна відомість № 1-2-01 від 01.01.2025). Окрім вихідної допомоги, роботодавцем протиправно не виплачено передбачену пунктом 4.16 Колективного договору щорічну матеріальну допомогу на оздоровлення за період 2022–2024 років у розмірі 50% від посадового окладу за кожен рік (на суму 7 049,00 грн), попри щорічне подання відповідних заяв, а також одноразове заохочення до 60-річчя від дня народження в розмірі 100% посадового окладу (5 154,00 грн) згідно з пунктом 8.8 Положення про оплату праці працівників АТ «Укрзалізниця».
Позивач зазначає, що посилання відповідача на протокольні рішення правління Товариства щодо призупинення чи відтермінування соціальних виплат на період дії воєнного стану є безпідставними та нікчемними, оскільки умови колективних договорів є обов`язковими для виконання, а одностороннє погіршення умов оплати праці суперечить статті 22 Закону України «Про оплату праці» та статті 9 КЗпП України. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду від 05.02.2025 року у справі № 211/7338/23, позивач наголошує на неправомірності дій роботодавця, у зв`язку з чим на підставі статті 117 КЗпП України вимагає стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку в межах шести місяців.
Стислий виклад заперечень відповідача
Представник відповідача АТ «Укрзалізниця» подав відзив на позовну заяву та заперечення, в яких позовні вимоги не визнав у повному обсязі та просив відмовити у їх задоволенні.
Свою позицію відповідач мотивує тим, що відповідно до статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на момент прийняття рішень), роботодавцю надано право ініціювати зупинення дії окремих положень колективного договору. Пунктом 1.1.4 рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 року (протокол № Ц-54/31 Ком.т), прийнятого за погодженням з Галузевою профспілкою, виплату додаткових та матеріальних допомог (крім лікування та поховання) було тимчасово призупинено з метою збереження ліквідності та інституційної спроможності стратегічного підприємства в умовах збройної агресії. Надалі протоколом № Ц-54/90 Ком.т від 24.10.2022 року та протоколом № Ц-81/63 Ком.т від 14.10.2024 року визначено хронологічний порядок виплат цих коштів залежно від фінансового стану Товариства після закінчення воєнного стану, що свідчить не про відмову у виплаті, а про відтермінування зобов`язання через обставини форс-мажору (ч. 3 ст. 10 Закону № 2136-ІХ).
Наголошено, що рішення правління АТ «Укрзалізниця» є чинними локальними нормативними актами, які у встановленому законом порядку не визнавалися недійсними щодо позивача. Відповідно до усталеної практики Верховного Суду (постанови КГС ВС у справах № 916/3610/21, № 916/451/21), рішення органів управління юридичної особи є обов`язковими до моменту спростування їхньої правомірності у судовому порядку. Посилання позивача на постанову ВС від 05.02.2025 року у справі № 211/7338/23 є нерелевантним, оскільки ухвалене судове рішення має інтерпартне значення і стосується виключно прав та обов`язків сторін тієї справи. Крім того, з 01.07.2024 року пункт 1.1.4 протоколу № Ц-54/31 Ком.т у частині оздоровчих виплат втратив чинність на підставі нового рішення правління від 27.06.2024 (протокол № Ц-82/39 Ком.т).
Відповідач зазначає, що пункт 7.22 Колективного договору передбачає виплати виключно за ювілейний стаж роботи в галузі (25, 30, 40, 50 років), а не за вікові дати. Виплата до 60-річчя регулюється Положенням про оплату праці від 26.06.2023 (протокол № Ц-85/39), де чітко закріплено, що нарахування такого заохочення є диспозитивним правом, а не обов`язком роботодавця, і потребує обов`язкового подання керівника та погодження спеціальною Комісією з питань оплати праці відповідного рівня управління, яка щодо позивача такого рішення не приймала.
Щодо пропуску строків звернення до суду. Відповідач вказує, що відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, для спорів про виплату належних при звільненні сум встановлено чіткий тримісячний строк, який обчислюється з дня отримання письмового повідомлення або дня звільнення. Оскільки позивач була звільнена 03.01.2025 року та ознайомлена з наказом, строк звернення до суду сплив 03.04.2025 року. Рішення Конституційного Суду України від 11.12.2025 року № 1-р/2025 стосується виключно частини першої статті 233 КЗпП України (щодо осіб, які продовжують перебувати у трудових відносинах), тоді як частина друга цієї статті, яка регулює права звільнених осіб, є чинною та неконституційною не визнавалась.
У разі виявлення порушень, відповідач, посилаючись на постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 08.10.2025 року у справі № 489/6074/23, а також на прецедентне рішення ЄСПЛ від 16.10.2025 року у справі «Басюк та інші проти України», просить застосувати принцип пропорційності та суттєво зменшити розмір середнього заробітку (до 1%), зважаючи на критичні збитки Товариства від руйнувань інфраструктури (понад 83 млрд грн станом на кінець 2025 року) та пріоритет виплати поточної заробітної плати іншим працівникам (ст. 252-5 КЗпП).
Позиція третьої особи
Представник третьої особи — Одеської дорожньої організації профспілки залізничників і транспортних будівельників України, у судовому засіданні та в письмових поясненнях повністю підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 .
Профспілкова організація наголошує, що норми статті 97 КЗпП України прямо забороняють роботодавцю в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені колективними договорами. Порядок внесення змін до Колективного договору на 2011–2015 роки (дію якого постановою від 16.12.2025 № Н-02/77 пр-62/24 продовжено на 2026 рік) чітко регламентований пунктом 1.6 і передбачає виключно спільне засідання президії Дорпрофсожу та адміністрації. Будь-яких звернень від АТ «Укрзалізниця» чи узгоджених змін щодо зупинення виплат вихідної чи оздоровчої допомоги до первинної профспілкової організації Одеської залізниці не надходило. Погодження загального рішення правління з Галузевою профспілкою в Києві не замінює процедуру внесення змін до 448 локальних колективних договорів структурних підрозділів.
Додатково зазначено, що оскільки рішення правління № Ц-54/31 було ухвалене 14.03.2022 року, тобто до набрання законної сили Законом України № 2136-ІХ (24.03.2022), воно не може мати ретроспективної правової сили для виправдання невиплат. Матеріальна допомога на оздоровлення та при виході на пенсію за своєю правовою природою згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» є складовими частинами структури заробітної плати (іншими заохочувальними та компенсаційними виплатами), захищеними статтею 43 Конституції України, а тому підлягали безумовній виплаті в день звільнення працівника.
Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі
20 січня 2026 року: Позовна заява надійшла до Хаджибейського районного суду міста Одеси та передана на розгляд судді Леонову О.С. через автоматизовану систему документообігу суду (ст.ст. 14, 33 ЦПК України).
22 січня 2026 року: Ухвалою суду позовну заяву залишено без руху у зв`язку з невиконанням вимог статей 175, 177 ЦПК України (відсутність доказів сплати судового збору за майновими вимогами, що не підпадають під пільги п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»). Позивачу встановлено строк для усунення недоліків.
27 січня 2026 року: Позивачем подано заяву про усунення недоліків разом із оригіналом квитанції АТ «Ощадбанк» № PM-57069 від 27.01.2026 року про сплату судового збору в розмірі 1 331,50 грн.
03 лютого 2026 року: Ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження та призначено дату підготовчого засідання на 24.02.2026 року. Відповідачу встановлено 15-денний строк для подання відзиву.
13 лютого 2026 року: Представником відповідача Хандиним О.В. через систему «Електронний суд» подано заяву про участь у засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
23 лютого 2026 року: Представником відповідача подано клопотання про відкладення підготовчого засідання у зв`язку з несвоєчасним отриманням тексту позову з додатками.
24 лютого 2026 року: Судом у підготовчому засіданні задоволено клопотання відповідача, розгляд справи відкладено на резервну дату — 02 березня 2026 року.
02 березня 2026 року: До суду від відповідача надійшов розлогий відзив на позовну заяву з додатками (копії локальних актів, фінансові довідки щодо збитків).
23 березня 2026 року: Через систему «Електронний суд» представником третьої особи подано письмові пояснення на позов, а представником відповідача — заперечення на відповідь на відзив.
24 березня 2026 року: Проведено судове засідання (протокол відеоконференції № 6133504). Представником відповідача заявлено клопотання про долучення додаткових письмових доказів (лист ЦКМ-13/3084н). Представник третьої особи заявила клопотання про оголошення перерви для ознайомлення з долученими матеріалами. Суд на місці ухвалив задовольнити клопотання та оголосив перерву до 06.04.2026 року.
06 квітня 2026 року: Проведено судове засідання (протокол № 6205159). Учасники справи висловили згоду щодо можливості завершення підготовчого етапу. Суд постановляв ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 11 травня 2026 року.
Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні 11 травня 2026 року позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, та просила суд стягнути з відповідача суми одноразової матеріальної допомоги при звільненні на пенсію, допомоги на оздоровлення, заохочувальної виплати до ювілею та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Також, позивачка у судовому засіданні обґрунтовуючи відсутність пропуску строку звернення до суду, позивач зазначає, що нею взагалі не було пропущено строки, передбачені трудовим законодавством, оскільки їх перебіг так і не розпочався. Позивач вказує, що всупереч вимогам законодавства, при звільненні відповідач не надав їй письмового повідомлення із зазначенням точних сум матеріальної допомоги та інших виплат, які він мав їй сплатити. На переконання позивача, без зазначення цієї конкретної суми відповідачем, строк на звернення до суду не почав спливати. Така правова невизначеність підтримувалася відповідачем та продовжувалася більше року, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду лише через рік, розуміючи, що така невизначеність та очікування позасудового врегулювання не можуть тривати безкінечно. Крім того, позивач посилається на неконституційність обмежень строків звернення до суду у справах про стягнення належних працівникові виплат.
Представник відповідача Хандин О.В. у судовому засіданні 11 травня 2026 року (у режимі відеоконференції за допомогою підсистеми «vkz.court.gov.ua» на підставі довіреності від 18.12.2025 № 1272) проти задоволення позову заперечував у повному обсязі. Свою позицію обґрунтував тим, що АТ «Українська залізниця» діяло в межах чинного законодавства та локальних нормативних актів, оскільки виплата матеріальної допомоги на оздоровлення та при виході на пенсію була офіційно призупинена рішенням правління товариства від 14.03.2022 року № Ц-54/31 Ком.т. через введення воєнного стану та фінансову скруту. Щодо ювілейної виплати зазначив, що вона не є обов`язковою та належить до дискреційних повноважень керівництва, а обов`язкових передумов (подання керівника та рішення комісії) для її призначення не було.
Також представник відповідача наполягав на застосуванні наслідків пропуску позивачкою передбаченого статтею 233 КЗпП України тримісячного строку звернення до суду, вважаючи наведені нею причини пропуску неповажними та такими, що не перешкоджали зверненню за судовим захистом.
Представник третьої особи (Одеської дорожньої організації профспілки залізничників і транспортних будівельників України) Нестерова О.К. у судовому засіданні 11 травня 2026 року підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 . Пояснила суду, що одностороннє призупинення роботодавцем дії окремих пунктів Колективного договору відбулося з порушенням визначеної процедури узгодження з профспілковим органом та ще до моменту набуття чинності Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який надав таке право роботодавцям. У зв`язку з цим третя особа вважала дії відповідача протиправними, а неотримання працівником гарантованих виплат — прямим порушенням трудового законодавства.
У судове засідання на оголошення судового рішення сторони не з`явились. 
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази
Повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини:
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Акціонерним товариством «Українська залізниця», виконуючи свої посадові обов`язки у структурному підрозділі — Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Укрзалізниця», що підтверджується належним чином засвідченою копією трудової книжки позивачки.
Згідно з копією Наказу начальника дирекції Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» № 07/ОС від 02.01.2025 року, ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади 03.01.2025 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, на підставі статті 38 Кодексу законів про працю (КЗпП) України.
Як підтверджується Протоколом № 298 від 26.12.2024 року засідання комісії підприємства про встановлення трудового стажу, уповноваженим органом роботодавця було офіційно підтверджено наявність у позивачки відповідного безперервного стажу роботи на залізничному транспорті. Згідно з умовами Колективного договору (зокрема п. 4.16), наявність такого стажу є підставою для виплати працівнику одноразової матеріальної допомоги при звільненні на пенсію. Відповідно до Довідки про посадовий оклад № ОД-08/1508 від 29.12.2024 року та долученого Розрахунку оплати середньої заробітної плати, розмір зазначеної матеріальної допомоги становить 57 447,39 грн.
Крім того, судом встановлено, що в період роботи у 2022, 2023 та 2024 роках позивачці не була виплачена передбачена п. 4.17 Колективного договору щорічна матеріальна допомога на оздоровлення. Згідно з наданими позивачкою розрахунковими даними (в розмірі 50% посадового окладу), заборгованість за цією статтею виплат склала 7 049,00 грн. Разом із тим, позивачка набула віку 60 років, з огляду на що заявила вимогу про стягнення заохочувальної виплати з нагоди ювілейної дати в сумі 5 154,00 грн.
Згідно з розрахунковими листами по заробітній платі за січень 2025 року та Випискою про рух коштів по картковому (зарплатному) рахунку позивачки, відкритому в АТ «Ощадбанк», судом достовірно встановлено, що у день звільнення — 03.01.2025 року — роботодавцем не було проведено повного розрахунку зі звільненим працівником. Суми матеріальної допомоги при виході на пенсію, допомоги на оздоровлення та ювілейного заохочення ОСОБА_1 виплачені не були. 
Факт невиплати вказаних сум відповідачем у ході судового розгляду не спростовано.
Разом із тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідач обґрунтовує невиплату вищевказаних сум наявністю Протокольного рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 року № Ц-54/31 Ком.т. та листом ЦКМ-13/3084н, якими в односторонньому порядку було призупинено виплату передбачених Колективним договором матеріальних допомог та заохочень з посиланням на введення в Україні воєнного стану та наявність фінансового дефіциту.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами, за своєю правовою природою є трудовими. Зміст спірних правовідносин полягає у наявності неврегульованого спору щодо реалізації працівником права на отримання гарантійних, компенсаційних та заохочувальних виплат, що входять до структури оплати праці (відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» та положень Колективного договору) під час проведення остаточного розрахунку при звільненні. Також змістом правовідносин є питання притягнення роботодавця до встановленої статтею 117 КЗпП України відповідальності за порушення строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП України) у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Щодо дотримання строків звернення до суду:
Оцінюючи доводи сторін щодо дотримання строків звернення до суду з даним позовом, суд виходить з наступного.
Суд відхиляє доводи відповідача про пропуск позивачем тримісячного строку звернення до суду, передбаченого статтею 233 КЗпП України, та вважає їх безпідставними з огляду на таке.
По-перше, згідно з офіційним тлумаченням Конституційного Суду України, викладеним у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013, під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій (зокрема, йдеться про матеріальні допомоги при звільненні та на оздоровлення). У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належних йому сум без обмеження будь-яким строком.
По-друге, Рішенням Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. Вказане положення втратило чинність із дня ухвалення судом цього Рішення. Отже, на момент звернення позивача із даним позовом до суду (січень 2026 року) законодавче обмеження у вигляді тримісячного строку вже не діяло.
Крім того, відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. 
Як достовірно встановлено судом, відповідач не виконав свого обов`язку щодо письмового повідомлення позивача про конкретний розмір нарахованих сум одноразової матеріальної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію та матеріальної допомоги на оздоровлення, на які вона мала право. Внаслідок таких дій відповідача було створено ситуацію триваючої правової невизначеності, за якої перебіг будь-яких строків для працівника фактично не міг розпочатися. 
За таких обставин, зважаючи на правову природу спірних виплат, рішення Конституційного Суду України та триваючий характер правопорушення з боку роботодавця, суд приходить до беззаперечного висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду за захистом своїх порушених трудових прав. Відтак, заявлені позовні вимоги підлягають розгляду по суті без застосування наслідків спливу строків позовної давності.
Чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси
Суд констатує, що право ОСОБА_1 на своєчасне одержання всіх належних їй при звільненні сум було порушене Акціонерним товариством «Українська залізниця». Саме дії (бездіяльність) роботодавця призвели до того, що за захистом своїх порушених майнових інтересів позивачка була змушена звернутися до суду.
Норми права, які застосував суд, норми, які суд не застосував, та мотивована оцінка кожного аргументу
Щодо одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію та на оздоровлення: Позивач вказує на обов`язковість цих виплат відповідно до пунктів 4.16 та 4.17 Колективного договору. Відповідач заперечував проти позову, посилаючись на протокольне рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 № Ц-54/31 Ком.т., яким такі виплати було призупинено через воєнний стан. Суд не застосовує до цих правовідносин статтю 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (на яку посилається відповідач), оскільки вказане рішення правління було ухвалене 14 березня 2022 року, тобто до набрання чинності цим Законом (24.03.2022). Закон не має зворотної дії в часі. Суд застосовує статтю 97 КЗпП України та ст. 14 Закону України «Про колективні договори і угоди», згідно з якими роботодавець не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені колективним договором. Відтак, вимоги про стягнення матеріальної допомоги на пенсію (57 447,39 грн) та оздоровлення (7 049,00 грн) є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.
Щодо заохочувальної виплати з нагоди ювілею (5 154,00 грн): Суд відхиляє аргументи позивачки щодо безумовного права на цю виплату. Суд застосовує пункт 7.22 Колективного договору та п. 8.8 Положення про оплату праці АТ «Укрзалізниця», згідно з якими ця виплата є заохочувальною (правом, а не обов`язком роботодавця) і здійснюється лише за умови наявності подання керівника та протокольного рішення спеціальної Комісії з питань оплати праці. Суд не може перебирати на себе повноваження такої комісії та зобов`язувати роботодавця здійснити дискреційну виплату. У задоволенні цієї частини позову суд відмовляє.
Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні: Позивач просить стягнути 49 240,62 грн за шість місяців затримки. Оскільки суд встановив порушення відповідачем вимог ст. 116 КЗпП України (невиплата всіх сум у день звільнення) , суд застосовує статтю 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Разом з тим, суд застосовує принципи співмірності, справедливості та розумності, на необхідності яких неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (зокрема, у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц). Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, має компенсаційну, а не штрафну природу. Враховуючи, що АТ «Укрзалізниця» є стратегічним підприємством, яке зазнає об`єктивних фінансових труднощів через збройну агресію, та з метою дотримання балансу інтересів сторін і недопущення безпідставного збагачення, суд вважає за необхідне частково задовольнити цю вимогу, суттєво зменшивши розмір відшкодування до справедливого рівня у сумі 25 000 грн.. 
Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення
Суд відхиляє як доказ правомірності дій відповідача Протокол правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 № Ц-54/31 Ком.т. про призупинення виплат. Мотивом відхилення є те, що даний внутрішній документ був прийнятий в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом і до моменту законодавчого врегулювання права роботодавця зупиняти дію колективних договорів в умовах воєнного стану, а тому він не має юридичної сили в частині обмеження гарантованих Колективним договором прав позивачки. Суд також відхиляє доводи відповідача про відсутність фінансування як доказ відсутності вини, оскільки за сталою судовою практикою відсутність коштів у роботодавця не звільняє його від відповідальності за порушення трудових прав працівника.
Розподіл судових витрат 
Відповідно до вимог статті 141 Цивільного процесуального кодексу (ЦПК) України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судом встановлено, що при поданні позову позивачкою ОСОБА_1 , на виконання вимог ухвали Хаджибейського районного суду м. Одеси від 22 січня 2026 року про залишення позовної заяви без руху, було сплачено судовий збір у розмірі 1 331,20 гривні, що підтверджується наявною в матеріалах справи платіжною інструкцією. Даний розмір відповідає встановленому підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» мінімальному розміру судового збору за подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою у 2026 році (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який станом на 1 січня 2026 року становить 3 328,00 гривень).
Вирішуючи питання про пропорційність розподілу сплаченого судового збору між сторонами, суд виходить із таких мотивів та правових підстав:
Позовні вимоги в частині стягнення одноразової матеріальної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію за віком у розмірі 57 447,39 грн та матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022–2024 роки у розмірі 7 049,00 грн задоволені судом у повному обсязі. Таким чином, у цій частині судовий збір підлягає безумовному стягненню з відповідача на користь позивачки.
У задоволенні позовної вимоги про стягнення заохочувальної виплати з нагоди ювілейної дати 60-річчя в сумі 5 154,00 грн судом відмовлено повністю. З огляду на це, судові витрати, що припадають на цю вимогу, покладаються на позивачку.
Позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволена судом частково: право позивачки на отримання такого відшкодування внаслідок допущеного відповідачем порушення статті 116 КЗпП України визнано судом повністю, проте кінцевий розмір виплати зменшено судом із 49 240,62 грн на підставі принципів розумності, справедливості та співмірності до 25000 грн..
Стосовно розподілу судового збору в частині часткового задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку, суд враховує усталену та обов`язкову для застосування правову позицію Верховного Суду (зокрема, сформовану у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду). Відповідно до цієї практики, якщо суд, задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зменшує його розмір на підставі внутрішнього переконання з урахуванням конкретних обставин справи, принципу співмірності та фінансового стану підприємства, таке зменшення є реалізацією дискреційних повноважень суду з метою досягнення балансу інтересів сторін.
Зменшення суми відшкодування судом не свідчить про безпідставність чи необґрунтованість заявленої позивачем вимоги в розумінні статті 141 ЦПК України, оскільки факт порушення його трудових прав відповідачем встановлений та підтверджений. Відтак, зменшення судом розміру середнього заробітку не є підставою для пропорційного зменшення розміру судового збору, який підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача. У зв`язку з цим, судові витрати щодо вимоги про стягнення середнього заробітку покладаються на відповідача в повному обсязі, виходячи з початкового математичного розрахунку обґрунтованості позовних вимог.
Таким чином, для визначення математичної пропорції розподілу судових витрат суд бере за основу загальну ціну позову — 118 891,01 грн.
Загальна сума вимог, право на які визнано судом обґрунтованим (вимоги, задоволені повністю, та вимога про середній заробіток, право на яку підтверджено у повному обсязі до моменту дискреційного зменшення судом), становить: 57 447,39 грн + 7 049,00 грн + 49 240,62 грн = 113 737,01 грн.
У відсотковому співвідношенні розмір задоволених та визнаних обґрунтованими вимог становить: (113 737,01 грн / 118 891,01 грн) ? 100% = 95,66%.
Розмір вимог, у задоволенні яких відмовлено через їх безпідставність (заохочувальна виплата до ювілею), становить 5 154,00 грн, що дорівнює 4,34% від загальної ціни позову.
З огляду на викладене, з відповідача АТ «Українська залізниця» на користь позивачки ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог у розмірі: 1 331,20 грн ? 95,66% = 1 273,43 гривні.
Решта сплаченого судового збору в розмірі 57,77 гривні (що становить 4,34%) покладається на позивачку та відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягає.
Керуючись статтями 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, —

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача — Одеська дорожня організація професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України, про стягнення одноразової матеріальної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію за віком, одноразової щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення, заохочення до ювілейної дати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні — задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 одноразову матеріальну допомогу у зв`язку з виходом на пенсію за віком у розмірі 57 447 (п`ятдесят сім тисяч чотириста сорок сім) гривень 39 копійок.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022, 2023 та 2024 роки у загальному розмірі 7 049 (сім тисяч сорок дев`ять) гривень 00 копійок.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, розмір якого зменшено судом на підставі принципів розумності, справедливості та співмірності, у сумі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень 00 копійок.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 273 (одна тисяча двісті сімдесят три) гривні 43 копійки.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 (в частині стягнення заохочувальної виплати з нагоди ювілейної дати 60-річчя з дня народження в сумі 5 154,00 грн та в частині стягнення решти суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) — відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5; код ЄДРПОУ 40075815) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 273 (одна тисяча двісті сімдесят три) гривні 43 копійки.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків (РНОКПП): НОМЕР_1 .
Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця», місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, код ЄДРПОУ: 40075815; в особі Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця», місцезнаходження: 03035, м. Київ, вул. Гетьмана Павла Скоропадського, 1.
Третя особа: Одеська дорожня організація професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України, місцезнаходження: 65012, м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, 19, код ЄДРПОУ: 02659507.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Дата складення повного судового рішення: 25 травня 2026 року.

Суддя: О.С. Леонов

25.05.26