Справа № 450/1020/25 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О. 
Провадження № 22-ц/811/1638/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
15 травня 2026 року м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 квітня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним попереднього договору про купівлю-продаж квартири та визнання майнових прав на квартиру, 
встановив:
10.03.2025 року ОСОБА_3 звернувся в порядку цивільного судочинства до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним попереднього договору про купівлю-продаж квартири АДРЕСА_1 , укладеного 03.10.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та визнання майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 .
Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 березня 2025 року відкрито провадження в справі.
03.04.2025 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою, в якій просив передати справу до Господарського суду Рівненської області для розгляду в межах справи №918/1061/24 про неплатоспроможність ОСОБА_3 .
Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 квітня 2025 року заяву ОСОБА_3 задоволено. 
Цивільну справу №450/1020/25 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним попереднього договору про купівлю-продаж квартири та визнання майнових прав на квартиру, передано до Господарського суду Рівненської області для розгляду в межах справи №918/1061/24 про неплатоспроможність ОСОБА_3 .
Ухвалу суду оскаржили відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , просять її скасувати з підстав порушення норм процесуального права і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 зазначає, що передачі у межах процедури неплатоспроможності підлягають виключно майнові спори, де стороною є боржник, позаяк, в межах даної справи позивачем заявлено майнову та немайнову вимогу. 
Окрім того, звертає увагу, що позовна заява подана з порушенням правил об`єднання вимог, у зв`язку з чим, створені штучні підстави для передачі справи за підсудністю.
Додає, що позовна вимога немайнового характеру про визнання недійсним попереднього договору підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а не в порядку господарського, і позивач жодним чином не обґрунтовує, як саме порушує його права чи інтереси попередній договір, стороною якого він не є і який не є самостійною підставою для набуття права власності на квартиру, крім того, позивач жодним чином не обґрунтовує взаємозв`язок між заявленими позовними вимогами.
Вважає, що судом помилково ототожнено підсудність та юрисдикцію спору, оскільки позивачем порушено не правила територіальної підсудності справи, а предметної юрисдикції. 
За позицією апелянта, встановивши, що справа підлягає розгляду у порядку господарського судочинства, суд мав закрити провадження у справі, окрім того, судом проігноровано, що позовна заява не відповідає вимогам ст.ст.175, 177 ЦПК України, а відтак, не було підстав для відкриття провадження загалом. 
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 зазначає, що провадження у справі №918/1061/24 про неплатоспроможність відкрито лише щодо відповідача ОСОБА_3 , натомість, іншим відповідачем у справі №450/1020/25 є ОСОБА_1 , який не є учасником справи, що перебуває в провадженні Господарського суду Рівненської області, а враховуючи, що відповідач, а саме ОСОБА_1 , є стороною договору купівлі-продажу майнових прав, рішення суду першої інстанції про передачу справи в цілому за підсудністю до Господарського суду Рівненської області лише з підстав того, що ухвалою Господарського суду Рівненської області від 04 грудня 2024 року у справі №918/1061/24 було відкрито провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_3 , є помилковим. 
Додає, що заявлені позивачем ОСОБА_3 вимоги до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу майнових прав є немайновими, результат їх розгляду безпосередньо не впливає на обсяг ліквідаційної маси чи обсяг грошових зобов`язань ОСОБА_3 і цей спір не стосується визнання недійсним правочину, укладеного ОСОБА_3 , та безпосередньо не пов`язаний із здійсненням провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_3 , а отже, такий підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а не господарського.
Позивач ОСОБА_3 подав відзиви на апеляційні скарги, в яких заперечує доводи та вимоги апелянтів. Вказує, що виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою позивача з неправомірністю дій ОСОБА_1 при укладенні договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру та із запереченнями ОСОБА_2 визнавати за ним (позивачем) майнових прав на спірну квартиру, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство. Вважає, що покликання у скаргах на ті чи інші можливі процесуальні порушення не можуть бути підставою для скасування законного по суті рішення, а можуть бути предметом дослідження вже господарським судом при розгляді даної справи. 
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.2 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 05.05.2026 року, є дата складення повного судового рішення – 15.05.2026 року. 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційних скарг з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).
Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України.
Відповідно до п.8 ч.1 ст.20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи про банкрутство (неплатоспроможність) та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника.
Банкрутством як різновидом процедур, що здійснюються в межах спеціалізації господарського судочинства, є судова процедура, яка регламентує правовідносини, що виникають внаслідок нездатності боржника відновити свою платоспроможність та задовольнити визнані судом вимоги кредиторів через процедури санації чи ліквідації, які визначені Кодексом України з процедур банкрутства, прийнятим відповідно до Закону України від 18 жовтня 2018 року №2597-VІІІ та введеним в дію з 21 жовтня 2019 року.
Кодекс України з процедур банкрутства встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.
Отже, Кодекс України з процедур банкрутства у порівнянні з попереднім процесуальним законом розширив свою дію щодо суб`єктів, які підпадають під його регулювання (неплатоспроможних фізичних осіб), що зумовило розгляд у господарському суді спорів про неплатоспроможність фізичних осіб, незалежно від того, чи займаються вони підприємницькою діяльністю.
Частиною першою статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Відповідно до ч.2 ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства, господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), у межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника, у тому числі спори про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України.
Матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо спорів, зазначених у частині другій цієї статті, провадження в якій відкрито до або після відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), за ініціативою учасника справи або суду невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів, надсилаються до господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), який розглядає спір по суті в межах цієї справи (ч.3 ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства).
Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.
Системний аналіз положень Кодексу України з процедур банкрутства дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми цього Кодексу мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.
Норми Кодексу України з процедур банкрутства передбачають концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів, незалежно від часу відкриття провадження у справі про банкрутство та справ позовного провадження.
За умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів. З моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника.
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №918/420/16 та у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №908/4057/14, від 11 липня 2018 року у справі №922/3040/17, від 29 листопада 2019 року у справах №908/130/15-г, №923/1194/17, від 05 лютого 2020 року у справі №921/557/15-г.
Законодавець захищає не лише права банкрута, а й права інших осіб, які мають вимоги до банкрута. Захист таких осіб полягає у тому, що інші суди, незалежно від юрисдикції, які розглядали справи за позовами до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство після відкриття провадження в інших справах, не закривають таке провадження, а передають справу до належного суду для розгляду по суті. При цьому, таким належним судом є виключно суд господарської юрисдикції, який відкрив справу про банкрутство відповідача. Таке врегулювання процедури розгляду спорів до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, встановлює зрозумілу і справедливу процедуру закінчення розгляду справи належним судом, дотримання принципу визначення юрисдикції справи та підсудності спорів одному господарському суду, який акумулює усі вимоги до відповідача, щодо якого порушено процедуру банкрутства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі №916/585/18 (916/1051/20), провадження №12-14гс21 вказано на те, що розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і лише господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.
Отже, законодавець підкреслив, що розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і лише господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.
Такі правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №607/6254/15-ц, від 18 лютого 2020 року у справі №918/335/17 та від 15 червня 2021 року у справі №916/585/18 (916/1051/20).
У постановах від 15 травня 2019 року у справі №289/2217/17, від 12 червня 2019 року у справі №289/233/18, від 19 червня 2019 року у справах №289/718/18 та №289/2210/17 Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що визначення юрисдикції усіх майнових спорів господарському суду, який порушив справу про банкрутство, має на меті як усунення правової невизначеності, так і захист прав кредитора, який може за умови своєчасного звернення реалізувати свої права й отримати задоволення своїх вимог.
Таким чином, розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник, з дня введення в дію 21 жовтня 2019 року Кодексу України з процедур банкрутства повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.
Така правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у її постановах від 15 січня 2020 року у справі №607/6254/15-ц (провадження №14-404цс19) та від 28 січня 2020 року у справі №50/311-б (провадження №12-143гс19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі №905/2030/19 (905/1159/20) (провадження №12-92гс20) зазначено, що, визначаючи юрисдикційність спорів з майновими вимогами боржника та до боржника, щодо якого здійснюється процедура банкрутства, Велика Палата Верховного Суду уже неодноразово зазначала про необхідність розгляду спорів між боржником та іншими суб`єктами (як органами, наділеними владними повноваженнями, так і суб`єктами приватно-правових відносин) щодо майна боржника в межах процедури банкрутства.
Таким чином, статусу учасника справи про банкрутство набувають усі фізичні та юридичні особи в межах цієї справи по усіх майнових спорах, стороною в яких є боржник: спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.
При цьому, як зазначалося вище, розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і лише господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.
Встановлено, що ухвалою Господарського суду Рівненської області від 04 грудня 2024 року відкрито провадження у справі №918/1061/24 про неплатоспроможність боржника ОСОБА_3 . 
Оскільки відносно ОСОБА_3 відкрито справу про визнання його неплатоспроможним, то всі учасники в межах цієї цивільної справи набувають статусу учасника справи про банкрутство.
Відтак, доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для направлення справи за підсудністю до господарського суду, оскільки ОСОБА_1 не є учасником справи про неплатоспроможність ОСОБА_3 , не заслуговують на увагу.
Розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник, з дня введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства, тобто з 21 жовтня 2019 року, має відбуватися господарським судом у межах справи про банкрутство, яку такий суд розглядає.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2025 року у справі №732/702/24 (провадження №61-78св25) вказала на те, що «вирішуючи питання про необхідність розгляду спору, стороною якого є особа, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство, суди мають виходити не тільки з того, чи підлягають такі вимоги вартісній оцінці з урахуванням положень статті 163 ГПК України, а також надати оцінку змісту заявлених вимог та порушеного права або інтересу, на захист якого такий позов подано.
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що положеннями частин першої, другої статті 131 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що майно боржника, яке підлягає реалізації у процедурі погашення боргів боржника, складає ліквідаційну масу.
До складу ліквідаційної маси включається все майно боржника, що перебуває у його власності, а також те, що буде отримано боржником у власність після визнання його банкрутом і до завершення процедури погашення боргів боржника, крім майна, визначеного частинами шостою та сьомою цієї статті та статтею 132 цього Кодексу.
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що якщо наслідком задоволення вимоги, заявленої у справі, стороною якої є особа, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство, може бути зміна розміру або складу ліквідаційної маси боржника, таку справу слід розглядати у межах справи про банкрутство на підставі статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства, а спір є майновим у розумінні положень цього Кодексу.
Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.
В даній цивільній справі ОСОБА_3 оспорює попередній договір про купівлю-продаж квартири від 03.10.2023 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не будучи стороною цього договору, а як заінтересована особа в розумінні частини третьої статті 215 ЦК України, з тих підстав, що попередній договір про купівлю-продаж квартири укладений щодо квартири в житловому будинку на земельній ділянці, власником якої є ОСОБА_3 , відтак, позивач заявляє свої майнові права на спірну квартиру.
Зі змісту пункту 1 попереднього договору вбачається, що сторони зобов`язуються у строк до тридцятого листопада 2023 року укласти договір купівлі-продажу (основний договір) квартири АДРЕСА_1 . 
Згідно з пунктом 3 попереднього договору, в якості забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_1 прийняв в рахунок майбутніх платежів грошову суму в розмірі 65268,00 доларів США, що на момент укладення цього договору за курсом НБУ становить 2386759,38 грн., до моменту укладення даного договору.
Тобто, на виконання умов оспорюваного ОСОБА_3 попереднього договору про купівлю-продаж квартири відбулася передача коштів, як часткова оплата вартості квартири.
З матеріалів справи також вбачається, що 13.10.2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір простого товариства (договір про спільну діяльність), відповідно до пункту 1.1 якого, сторони зобов`язалися шляхом об`єднання своїх вкладів і зусиль спільно діяти у формі простого товариства без створення юридичної особи з метою будівництва і прийняття в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями на земельній ділянці, площею 0,4167 га, за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер земельної ділянки 4623683300:01:001:0120) (надалі – будинок), в порядку, передбаченому законодавством, та отримання в особисту приватну власність квартир, приміщень та доходу у вигляді грошових коштів, отриманих в результаті виконання спільних дій, передбачених цим договором.
У пункті 2.2 договору зазначено, що для досягнення мети, передбаченої пунктом 1.1 цього договору, сторона-1 ( ОСОБА_3 ) вносить як вклад у спільну діяльність: право користування земельною ділянкою, площею 0,4167 га за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер земельної ділянки 4623683300:01:001:0120), цільове призначення земельної ділянки: 02.03 – для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку (п.2.2.1).
З наявної в матеріалах справи інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 4623683300:01:001:0120 належить на праві власності ОСОБА_3 , право власності зареєстроване 30.09.2021 року.
Отже, оспорюваний попередній договір про купівлю-продаж квартири від 03.10.2021 року був укладений щодо майна, розташованого на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_3 , що підлягала передачі, як вклад в спільну діяльність ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з метою будівництва багатоквартирного житлового будинку на підставі договору про спільну діяльність, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , у зв`язку з чим ОСОБА_3 вважає порушеними його майнові права та інтереси.
За змістом статті 215 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
У розумінні приписів наведених норм, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3,15,16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.
Статтею 190 ЦК України визначено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.
Майновими визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.
Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право – це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, необхідними й достатніми для засвідчення правомочності його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.
З урахуванням викладеного, слід дійти висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 містять ознаки майнового спору, а відтак, згідно з наведеними вище приписами ГПК України, КУзПБ, такий спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, оскільки розгляд всіх майнових спорів, стороною у яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для передачі даної справи до Господарського суду Рівненської області, однак, вважає, що норма статті 31 ЦПК України, яка регламентує передачу справи з одного суду до іншого в межах цивільної юрисдикції, не може бути правовою підставою для передачі справи до суду господарської юрисдикції, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, тому посилання на норму статті 31 ЦПК України, якою керувався суд, постановляючи оскаржувану ухвалу, слід виключити з мотивувальної частини ухвали, що є підставою для зміни оскаржуваного судового рішення, а відтак, апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд
ухвалив:
апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.
Ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 квітня 2025 року змінити, виключивши з мотивувальної частини ухвали посилання на статтю 31 ЦПК України.
В решті ухвалу суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає. Повний текст постанови складений 15 травня 2026 року.

Головуючий       С.М. Бойко 
Судді:      С.М. Копняк 
А.В. Ніткевич