Справа № 462/415/26 Головуючий у 1 інстанції: Мруць І.С. 
Провадження № 22-ц/811/329/26 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
28 квітня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - судді Ніткевича А.В.
суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.
секретаря Гаврилюк Я.Ю. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Каблака Юрія-Івана Петровича на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 21 січня 2026 року в складі судді Мруць І.С. у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, -
встановив:
У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, у якій просив встановити факт самостійного виховання та утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 .
Заява обґрунтована тим, що з вересня 2025 року заявник перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 та має намір звільнитись із військової служби на підставі пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон «Про військовий обов`язок і військову службу»), тому в нього виникла необхідність підтвердити факт самостійного виховання ним дитини віком до 18 років. Вказував, що законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту самостійного виховання дитини, ніж звернення до суду в порядку окремого провадження. Встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини має для заявника юридичне значення, оскільки, з метою облаштування безпечного життя та розвитку дитини в безпечних умовах, заявнику необхідно звільнитися з військової служби. Просив заяву задовольнити. 
Оскаржуваною ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 21 січня 2026 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.
Ухвалу оскаржив заявник ОСОБА_1 , апеляційну скаргу в інтересах якого подав адвокат Каблак Ю.-І. П. 
В обґрунтування доводів скарги покликається на те, що відмовляючи у відкритті провадження з підстав наявності спору про право, суд першої інстанції не взяв до уваги долучені до заяви письмові докази та не з`ясував позицію матері із порушеного заявником питання, а саме, матір не заперечувала, щоб син проживав разом з батьком і щоб саме батько займався вихованням та утриманням дитини. Заінтересована особа ОСОБА_2 ніколи не оскаржувала той факт, що малолітній син постійно проживає з батьком. Відсутні відкриті провадження у справі та/або ухвалені рішення щодо визначення місця проживання малолітньої дитини із матір`ю. 
Стверджує, що правовою підставою для звернення до суду із заявою про встановлення юридичного факту є необхідність звільнення з військової служби на підставі п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яка містить імперативний припис стосовно того, що підстава для звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду. 
Зауважує, що відмовляючи у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції застосував правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22, в якій був наявний спір про право, зокрема спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні дитини, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування. 
Разом з тим, судом першої інстанції не взято до уваги, що в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через існування (настання) обставин, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється. До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 квітня 2025 року у справі №127/3622/24. 
Просить скасувати ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 21 січня 2026 року, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
У відзиві на апеляційну скаргу заінтересована особа ОСОБА_4 просить оскаржувану ухвалу залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. При цьому зазначає, що встановлення такого факту матиме негативні наслідки для неї, як для матері дитини, а також встановлення такого факту потребує дослідження й врахування інтересів самої дитини. Додає, що між сторонами на даний час розглядається спір про позбавлення її материнських (батьківських) прав та зустрічний позов про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення порядку участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, оскільки позивач за первісним позовом створив перешкоди та заперечує право матері на спілкування з дитиною. 
Враховуючи наведене, вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, оскільки у даній справі наявний спір про право, зокрема щодо участі матері дитини у її вихованні. 
Учасники справи будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання 28 квітня 2026 року не прибули, не повідомили про причину неявки.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з такого.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що встановлення факту самостійного виховання дитини пов`язане з оцінкою виконання іншим із батьків своїх батьківських обов`язків та фактично передбачає вирішення спору про право, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження.
Надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам та вимогам заяви, суд виходить з такого. 
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 19 січня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, у якій просив встановити факт самостійного виховання та утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 .
Вимоги заяви обґрунтовані необхідністю доведення існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину, і можливістю звільнення з військової служби на підставі пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Із долучених до заяви документів вбачається, що заявник ОСОБА_1 та заінтересована особа ОСОБА_2 з 01 грудня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 17 січня 2020 року у справі №463/9155/19 розірвано. 
У період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі у них народився син – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 . 
19 листопада 2019 року Личаківським районним судом м. Львова видано судовий наказ №463/9157/19, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 28.10.2019 та до досягнення дитиною повноліття. 
Згідно із розрахунком заборгованості по аліментах, ОСОБА_2 станом на вересень 2025 року має непогашену заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 221 359 грн. 50 коп. З наведеного розрахунку вбачається, що ОСОБА_2 не здійснила жодного платежу по сплаті аліментів, у зв`язку з чим 27.06.2025 головним державним виконавцем Личаківського відділу ДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції Федько О.Ю. притягнута до адміністративної відповідальності (протокол №62955059/3 від 27.06.2025). 
Актами від 30.05.2024, від 26.11.2025 затвердженим головою правління ОСББ «Берегиня» Слободян О., зафіксовано фактичне місце проживання ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . В акті також вказано, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає за даною адресою без реєстрації. 
Згідно із Актом обстеження умов проживання від 08.01.2025, квартира АДРЕСА_2 розміщена на 5-му поверсі 6-ти поверхового будинку та складається з 5 кімнат. Дитині ОСОБА_3 забезпечено задовільні умови проживання у зазначеній квартирі. Дитина займає окрему кімнату, у якій є диван, письмовий стіл, шафа для одягу, книг, забезпечений одягом та взуттям по сезону, підручниками для навчання, канцтоварами. 
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.
У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, заявник просить встановити факт самостійного виховання дитини. Заявлені вимоги пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу батька, який самостійно виховує дитину, від якого залежить виникнення у нього в майбутньому права на звільнення від проходження військової служби.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки батька, матері і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Згідно із ст. 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав іншого з батьків обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу можливості користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, заявник просить установити факт самостійного виховання ним дитини.
Проте, встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини, про що у свою чергу зазначала заінтересована особа ОСОБА_4 у відзиві на апеляційну скаргу.
При цьому, до відзиву на апеляційну скаргу представником заінтересованої особи долучено копію ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2025 року у праві № 463/11737/25 про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про позбавлення батьківських прав.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вказана справа пов`язана з вирішенням спору про право, зокрема, щодо участі одного з батьків у самостійному вихованні дитини, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження з врахуванням інтересів дитини та з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України).
Доведення факту одноосібного виховання дитини пов`язане із встановленням обставин, за яких інший з батьків не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, відтак стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватися у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.
Вищезазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, що висловлена ним у постанові Великої Палати у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23 від 11 вересня 2024 року, а також практиці розгляду Верховним Судом такої категорії справ, яка є усталеною та незмінною (див. постанову Верховного Суду від 20 січня 2026 року у справі № 705/7214/24 (провадження № 61-6387св25), ухвалу Верховного Суду від 15 січня 2026 року у справі № 473/4553/25 (провадження № 61-118ск26), постанову Верховного Суду від 15 січня 2026 року у справі № 442/5036/24 (провадження № 61-7255св25), постанову Верховного Суду від 20 лютого 2025 року у справі № 128/3616/24 (провадження № 61-518св25), постанову Верховного Суду від 27 березня 2025 року у справі № 353/886/24 (провадження № 61-15497св24).
З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про наявність у справі спору про право, а саме, спору щодо участі батька у самостійному вихованні та утриманні своєї дитини, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника і підлягає розгляду в порядку позовного провадження, що згідно з вимогами частини четвертої статті 315 ЦПК України є підставою для відмови у відкритті провадження у цій справі в порядку окремого провадження.
Подібні правові висновки висловив Верховний Суд у постанові від 20.01.2026 у справі № 705/7214/24.
Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у справі №127/3622/24 є безпідставним, оскільки правовідносини у зазначеній справі не є подібними до правовідносин у цій справі. Крім того, наведена правова позиція не змінює висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22, які підлягають застосуванню судами.
Отже, судом першої інстанції, з урахуванням відповідних висновків Верховного Суду у цих правовідносинах, правомірно відмовлено у відкритті провадження у справі, оскільки заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку окремого провадження.
Разом з тим суд роз`яснює, що оскаржуване судове рішення не перешкоджає реалізації права ОСОБА_1 звернутися до суду в порядку позовного провадження, у межах якого при розгляді спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини можуть бути встановлені обставини самостійного виховання та утримання ним неповнолітнього сина. 
Ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права і підстав для її скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, суд,-
ухвалив:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Каблака Юрія-Івана Петровича залишити без задоволення.
Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 26 січня 2026 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 28 квітня 2026 року.

Головуючий       А.В. Ніткевич

Судді        С.М. Бойко

С.М. Копняк