ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2026  м.Дніпро Справа № 908/1846/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Дарміна М.О.(доповідач),
суддів: Чус О.В., Кощеєва І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику (повідомлення) сторін апеляційну скаргу Київського міського центру зайнятості на рішення Господарського суду Запорізької області від 09.09.2025 (суддя Давиденко І.В.) у справі № 908/1846/25
за позовом: Київського міського центру зайнятості (вулиця Жилянська, будинок 47-Б, місто Київ, 01033; ідентифікаційний код юридичної особи 03491091)
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Третьяченка Олександра Миколайовича ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 )
про стягнення 250 000,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

Київський міський центр зайнятості звернувся до Господарського суду Запорізької області із позовом до Фізичної особи-підприємця Третьяченка Олександра Миколайовича про стягнення суми мікрогранту у розмірі 250 000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору про надання мікрогранту та Порядку надання мікрогрантів на створення або розвиток власного бізнесу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.06.2022 № 738 (далі - Порядок № 738). Позивач зазначав, що за результатами перевірки, оформленої Актом № 604 від 26.09.2024, встановлено неможливість встановлення факту цільового використання коштів мікрогранту, оскільки відповідач не провадив господарську діяльність за адресою, зазначеною у заяві на отримання гранту, не надав доступу до місця провадження діяльності та необхідних документів, а також протягом шести місяців з дня зарахування коштів не виконав обов`язкову умову щодо створення робочих місць та працевлаштування осіб.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 09.09.2025 у позові відмовлено повністю. Судовий збір покладено на позивача.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що спірні правовідносини сторін є господарськими та врегульовані договором мікрогранту, Законом України «Про розвиток та державну підтримку малого і середнього підприємництва в Україні» та Порядком № 738.
Суд першої інстанції зазначив, що пункт 20 Порядку № 738 слід застосовувати в цілому, а не окремі його положення. На підставі системного аналізу пункту 20 Порядку суд дійшов висновку, що сума мікрогранту підлягає поверненню у повному обсязі саме у випадку нестворення отримувачем робочих місць протягом шести місяців з дня зарахування коштів на його рахунок, а також непрацевлаштування на них осіб на строк не менш як 24 місяці протягом трирічного строку реалізації проекту. Суд встановив, що відповідачем виконано обов`язкову умову - створено два робочих місця із працевлаштуванням 17.10.2024 двох працівників і цей факт позивачем не заперечується. Хоча шестимісячний строк для створення робочих місць було порушено, працевлаштовані особи продовжують перебувати у трудових відносинах з відповідачем, який здійснює передбачені законодавством обов`язкові платежі.
Щодо посилання позивача на неможливість встановлення факт цільового використання коштів мікрогранту, місцевий господарський суд зазначив, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено такої неможливості. Суд вказав, що до матеріалів справи не надано доказів повідомлення відповідача про перевірку ані на електронну пошту, ані за адресою реєстрації чи фактичного місця ведення господарської діяльності, а також не містять матеріали справи доказів відсутності приміщення 63 у будинку 7 по бульвару Миколи Міхновського у м. Київ. Суд також зазначив, що позивачем здійснено лише один огляд місця ведення господарської діяльності, тоді як Порядком передбачено періодичні виїзні огляди. При цьому позивач сам наводить у позовній заяві перелік майна та договорів, укладених відповідачем на придбання обладнання за кошти мікрогранту, а аналіз заяви на отримання мікрогранту, опису проекту та бізнес-плану дає можливість дійти висновку, що придбання обладнання здійснено задля реалізації бізнес-ідеї та відповідає виду діяльності відповідача. Суд також зазначив, що відповідно до пункту 6 розділу 7 Договору, у разі невиконання отримувачем обов`язкової умови він повертає різницю між сумою отриманого мікрогранту та фактично сплаченими податками, зборами, єдиним внеском, а не повну суму мікрогранту. Крім того, суд прийняв до уваги, що Договір про надання мікрогранту позивачем не розірвано.

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Запорізької області від 09.09.2025, Київський міський центр зайнятості (позивач) подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 09.09.2025 по справі № 908/1846/25 та прийняти нове рішення, яким позов Київського міського центру зайнятості до ФОП Третьяченка О.М. про стягнення коштів мікрогранту у розмірі 250 000,00 грн задовольнити в повному обсязі, а також стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 5 625,00 грн.

Узагальнення доводів апеляційної скарги:

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції помилково встановив зміст пункту 6 розділу VII Договору про надання мікрогранту, застосувавши редакцію цього пункту, яка не була чинною на момент виникнення спірних правовідносин. Наказом Міністерства економіки України від 23.11.2023 № 17803, який набрав чинності 08.01.2024, внесено зміни до форми договору про надання мікрогранту, згідно з якими підпункт 5 пункту 2 розділу VI договору викладено в новій редакції, яка передбачає обов`язок отримувача повернути суму отриманого мікрогранту в повному обсязі у разі невиконання обов`язкової умови, а не лише різницю між сумою мікрогранту та фактично сплаченими податками і зборами. Оскільки заява відповідача про приєднання до Договору датована 12.01.2024, тобто після набрання чинності зазначеними змінами, суд першої інстанції неправомірно застосував до правовідносин норми, які втратили чинність. Апелянт також звертає увагу, що пункти 7 та 8 розділу VII Договору, взяті з тієї ж чинної редакції, підтверджують обов`язок повернення коштів мікрогранту у повному обсязі та визначають наслідки порушення умов Порядку.
Апелянт наголошує, що суд помилково не врахував першопричину виникнення спору. Підставою для повернення відповідачем коштів мікрогранту стала саме неможливість встановлення цільового використання коштів, зафіксована Актом № 604 від 26.09.2024, а не невиконання обов`язкової умови щодо створення робочих місць. Саме ненадання відповідачем жодної інформації та доказів під час перевірки, а також відсутність відповідача за місцем провадження діяльності унеможливили встановлення факту цільового використання коштів мікрогранту. Зокрема, Актом встановлено відсутність провадження діяльності за адресою м. Київ, бульвар Міхновського Миколи, буд. 7, прим. 63, оскільки за вказаною адресою знаходиться багатоповерховий будинок, в якому приміщення 63 відсутнє. Крім того, відповідач порушив пункт 11 частини 2 розділу VI Договору, не попередивши в письмовій формі центр зайнятості про зміну місцезнаходження та місця провадження господарської діяльності.
Апелянт вказує, що суд хибно встановив, нібито позивач сам підтверджує цільове використання коштів, наводячи у позовній заяві перелік майна та договорів. Апелянт пояснює, що зазначені документи та дані були отримані Київським міським центром зайнятості в рамках претензійно-позовної роботи, зокрема інформація була надана АТ «Ощадбанк» на запит позивача вже після неможливості встановлення цільового використання коштів мікрогранту. На момент здійснення моніторингу та контролю відповідач не надав жодних підтверджувальних документів.
Апелянт зазначає про невідповідність висновків суду правовідносинам, що виникли у даній справі. Сутність спору полягає у неможливості встановлення факту цільового використання коштів, що підтверджується Актом № 604, а не у невиконанні обов`язкової умови щодо створення робочих місць. Суд першої інстанції лише процитував норму Порядку № 738 щодо обов`язкової умови працевлаштування, яка, на думку апелянта, не має юридичного значення для вирішення даної справи.
Апелянт заперечує проти позиції суду першої інстанції щодо ненадання доказів повідомлення відповідача про перевірку та відсутності приміщення 63, наполягаючи, що Акт перевірки/огляду № 604 від 26.09.2024 є належним і допустимим доказом в розумінні статей 76 та 77 ГПК України, на підставі якого можна встановити зазначені обставини.
Апелянт також заперечує проти позиції суду, згідно з якою копії рахунків на оплату є достатнім і вичерпним доказом цільового використання коштів мікрогранту та підтвердженням наявності придбаного обладнання і використання його в роботі. Матеріали судової справи не містять доказів цільового використання відповідачем коштів мікрогранту, наявності придбаного за кошти мікрогранту майна та підтвердження здійснення господарської діяльності за адресою, вказаною під час подання заяви на отримання гранту.
Апелянт додатково зазначає, що Київський міський центр зайнятості проводить діяльність з надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, який є цільовим централізованим страховим фондом. Кошти Фонду є одним із джерел фінансування мікрогрантів. В результаті винесення оскаржуваного рішення наноситься суттєва шкода державі, що може стати перешкодою для забезпечення соціального захисту громадян та здійснення виплат матеріального забезпечення на випадок безробіття.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції, ґрунтуючись на неповному та необ`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, порушив норми процесуального права, односторонньо та неповно з`ясував всі обставини справи, хибно трактував норми законодавства та не надав належну оцінку доказам, наявним у матеріалах справи.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

Фізична особа-підприємець Третьяченко Олександр Миколайович не скористався правом подати відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:
Згідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 20.10.2025 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Дармін М.О., судді: Чус О.В., Кощеєв І.М.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.10.2025 витребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи № 908/1846/25.
03.11.2025 матеріали справи № 908/1846/25 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
Враховуючи ту обставину, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України, ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.11.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київського міського центру зайнятості на рішення господарського суду Запорізької області від 09.09.2025р. у справі №908/1846/25, для розгляду у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного:
З урахуванням доводів і вимог апеляційної скарги, в порядку частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегією суддів не перевіряється правильність висновків суду першої інстанції в частині неоспорюваних сторонами обставин справи відносно того, що відповідачем отримано кошти мікрогранту у розмірі 250 000,00 грн, укладено Договір про надання мікрогранту, а також зареєстровано фізичну особу-підприємця та здійснюється господарська діяльність відповідно до заявленого виду економічної діяльності.
Згідно із частинами 1, 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України).
Київський міський центр зайнятості є органом Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, що діє від імені Фонду відповідно до Законів України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», «Про зайнятість населення».
Порядком надання мікрогрантів на створення або розвиток власного бізнесу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 червня 2022 № 738 Деякі питання надання грантів бізнесу, визначено процедуру надання суб`єктам господарювання мікрогрантів на створення або розвиток власного бізнесу, напрями витрат, на покриття яких використовується мікрогрант, розмір мікрогрантів, джерела фінансування, а також умови повернення отримувачем коштів.
Частинами 1, 2 ст. 12 Закону України "Про розвиток та державну підтримку малого і середнього підприємництва в Україні" передбачено, що державна підтримка надається суб`єктам малого і середнього підприємництва, які відповідають критеріям, встановленим частиною третьою статті 55 Господарського кодексу України. Державна підтримка передбачає формування програм, в яких визначається механізм цієї підтримки. Програми державної підтримки розробляються та впроваджуються спеціально уповноваженим органом у сфері розвитку малого і середнього підприємництва із залученням інших центральних органів виконавчої влади та громадських організацій, що представляють інтереси суб`єктів малого і середнього підприємництва. Державні програми підтримки затверджуються Кабінетом Міністрів України в установленому законом порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України "Про розвиток та державну підтримку малого і середнього підприємництва в Україні" державна підтримка суб`єктів малого і середнього підприємництва та об`єктів інфраструктури підтримки малого і середнього підприємництва включає фінансову, інформаційну, консультаційну підтримку, у тому числі підтримку у сфері інновацій, науки і промислового виробництва, підтримку суб`єктів малого і середнього підприємництва, що провадять експортну діяльність, підтримку у сфері підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації управлінських кадрів та кадрів ведення бізнесу.
Частинами 1 - 3 ст. 16 Закону України "Про розвиток та державну підтримку малого і середнього підприємництва в Україні" визначено, що надання фінансової державної підтримки здійснюється спеціально уповноваженим органом у сфері розвитку малого і середнього підприємництва, іншими органами виконавчої влади, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, Українським фондом підтримки підприємництва та іншими загальнодержавними фондами, регіональними та місцевими фондами підтримки підприємництва. Основними видами фінансової державної підтримки є: 1) часткова компенсація відсоткових ставок за кредитами, що надаються на реалізацію проектів суб`єктів малого і середнього підприємництва; 2) часткова компенсація лізингових, факторингових платежів та платежів за користування гарантіями; 3) надання гарантії та поруки за кредитами суб`єктів малого і середнього підприємництва; 4) надання кредитів, у тому числі мікрокредитів, для започаткування і ведення власної справи; 5) надання позик на придбання і впровадження нових технологій; 6) компенсація видатків на розвиток кооперації між суб`єктами малого і середнього підприємництва та великими підприємствами; 7) фінансова підтримка впровадження енергозберігаючих та екологічно чистих технологій; 8) інші види не забороненої законодавством фінансової державної підтримки.
Згідно зі статтями 12 і 16 Закону України "Про розвиток та державну підтримку малого і середнього підприємництва в Україні" Кабінетом Міністрів України прийнята постанова від 21.06.2022 № 738 "Деякі питання надання грантів бізнесу", якою затверджено Порядок надання мікрогрантів на створення або розвиток власного бізнесу.
Відповідно до п. 17 Порядку (в редакції від 05.08.2022), рішення про надання мікрогранту приймається Державним центром зайнятості протягом 10 робочих днів з дня кінцевого строку подання заяв на основі інформації уповноваженого банку (згідно п. 6 Порядку АТ Ощадбанк), яка включає результати перевірки ділової репутації отримувача та відомостей зазначених у заяві отримувача, а також, на основі висновків та оцінки співбесіди з отримувачем, проведеної регіональними центрами зайнятості.
З метою отримання коштів мікрогранту, через Єдиний державний веб-портал електронних послуг "Дія", Фізичною особою-підприємцкм Третьяченком Олександром Миколайовичем подано заяву від 13.12.2023 № WEJ247 та проєкт бізнес-плану, який передбачає відкриття закладу для розвитку творчих здібностей дітей. Зокрема, кошти планувались витратити на придбання відповідного обладнання. За результатами перевірки відомостей вказаних в заяві, оцінки ділової репутації уповноваженим банком та проведеної співбесіди Київським міським центром зайнятості наказом від 09.01.2024 № 6 «Про надання мікрогрантів на створення або розвиток власного бізнесу» прийнято рішення про надання мікрогранту в розмірі 250000 грн.
Згідно з абзацом 12 п. 8 Порядку, отримувачем може бути фізична особа, яка має намір розпочати підприємницьку діяльність і бере на себе зобов`язання зареєструватися фізичною особою-підприємцем або створити юридичну особу протягом 15 р.д. (в редакції від 05.08.2022) з дня отримання позитивного рішення про надання мікрогранту. Для отримання мікрогранту отримувач укладає договір про надання мікрогранту у відділенні уповноваженого банку шляхом підписання заяви про приєднання до договору про надання мікроганту.
Форма договору про надання мікрогранту, затверджена наказом Міністерством економіки України 06.07.2022 № 1969 “Про затвердження Порядку проведення оцінювання заяв, критеріїв оцінювання та необхідної кількості балів (оцінки) для прийняття Державним центром зайнятості рішень про надання мікрогрантів на створення або розвиток власного бізнесу, форми бізнес-плану, форми договору про надання мікрогранту, а також кінцевих строків подання заяв та граничної суми мікрогрантів”.
Відповідно до п. 2 розділу IV Договору - отримувач використовує кошти мікрогранту за цільовим призначенням протягом шести місяців з дати його отримання (зарахування на рахунок отримувача).
Відповідно до п. 3 розділу V Договору - конкретні цілі використання коштів мікрогранту з переліку, визначеного пунктом 2 розділу V цього Договору, зазначаються отримувачем в бізнес-плані. Використання коштів мікрогранту на покриття інших витрат забороняється.
Відповідно до пп. 3 п. 2 розділу VI Договору - отримувач зобов`язується не використовувати кошти мікрогранту на цілі, відмінні від тих, які визначені у бізнес-плані відповідно до пункту 3 розділу V цього договору.
12.01.2024 фізична особа-підприємець Третьяченко Олександр Миколайович уклав договір про надання мікрогранту шляхом підписання заяви про приєднання до Договору про надання мікрогранту.
02.02.2024 кошти в сумі 250000 грн були зараховані AT "Ощадбанк" на розрахунковий рахунок отримувача ФОП Третьяченка лександра Миколайовича.
У відповідності до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Укладений між сторонами договір про надання мікрогранту, є договором приєднання в розумінні статті 634 Цивільного кодексу України і може бути укладений лише шляхом приєднання отримувача до всіх його умов в цілому шляхом надання АТ “Ощадбанк” заяви про приєднання до умов цього договору в порядку, передбаченому цим договором, який укладається між Державним центром зайнятості з однієї сторони (Договір 2/19-23 від 13.03.2023) та суб`єктом господарювання з іншої сторони, щодо якого ДЦЗ прийняв рішення про надання мікрогранту та який приєднався до умов цього договору у визначеному в ньому порядку, які спільно іменуються як сторони, а кожний окремо як сторона.
При укладанні цього договору ДЦЗ діє на виконання договору про взаємодію, укладеного між Міністерством економіки України, ДЦЗ та АТ “Ощадбанк” та Порядку надання мікрогрантів на створення або розвиток власного бізнесу.
Як зазначалось вище, відповідно до п.1-п.4 розділу ІV договору, використання коштів мікрогранту здійснюється за цільовим призначенням, яке обумовлене умовами його надання, визначається бізнес-планом та повинно відповідати цілям, визначеним у бізнес-плані відповідно до пункту 3 розділу V цього договору. Отримувач використовує кошти мікрогранту за цільовим призначенням протягом шести місяців з дати його отримання (зарахування на рахунок Отримувача). Отримувач реалізує бізнес-план протягом строку, визначеного в ньому. Для використання коштів мікрогранту та оплати ними витрат Отримувача, що відповідають цільовому призначенню мікрогранту, визначеному у бізнес-плані відповідно до пункту 3 розділу V цього договору та передбаченому бізнес-планом, Отримувач подає до Уповноваженого банку рахунок-фактуру (рахунок, квитанція, накладна тощо) та договір, укладений між Отримувачем і постачальником (продавцем) обладнання, сировини та матеріалів тощо.
На підставі документів, зазначених в абзаці першому цього пункту, Уповноважений банк забезпечує проведення операції з оплати витрат, які відповідають цільовому призначенню мікрогранту та бізнес-плану.
Згідно з п.5 договору у разі збільшення вартості предмета договору, укладеного Отримувачем з постачальником (продавцем), може бути проведена доплата суми коштів у межах граничного розміру отриманого мікрогранту. У такому випадку отримувач згідно з вимогами Порядку вносить відповідні зміни до бізнес-плану, надсилає його на погодження до Уповноваженого банку та до відповідного регіонального центру зайнятості. Відповідні зміни викладаються в додатковій угоді до цього договору. Оплата витрат може бути проведена декільком постачальникам (продавцям) у межах граничного розміру мікрогранту.
Згідно п. 5 Порядку мікрогранти надаються для покриття таких напрямів витрат, як:
- придбання обладнання, необхідного для провадження господарської діяльності отримувачем, яке не підлягає відчуженню до виконання умов договору про надання мікрогранту на створення або розвиток власного бізнесу (крім випадків відчуження внаслідок звернення стягнення на нього уповноваженим банком відповідно до договору застави);
- закупівля ліцензійного програмного забезпечення, тварин, сировини, матеріалів, товарів та послуг, пов`язаних з виробництвом продукції/ наданням послуг (якщо такі витрати становлять не більше 20 відсотків розміру мікрогранту) (деталі зазначаються отримувачем у бізнес-плані);
- послуги маркетингу та реклами (якщо така послуга становить не більше 10 відсотків розміру мікрогранту);
- орендна плата за нежитлове приміщення (якщо така орендна плата становить не більше 25 відсотків розміру мікрогранту);
- орендна плата за обладнання (якщо така орендна плата становить не більше 10 відсотків розміру мікрогранту);
- лізинг обладнання (крім автомобілів, мотоциклів та інших транспортних засобів особистого користування);
- використання у підприємницькій діяльності прав інших суб`єктів господарювання (комерційна концесія).
Відповідно до п. 17 Порядку рішення про надання мікрогранту приймається Державним центром зайнятості не пізніше ніж протягом десяти робочих днів з дня кінцевого строку подання заяв на основі інформації уповноваженого банку, яка включає оцінку бізнес-плану та результати перевірки ділової репутації отримувача, а також оцінку співбесіди з отримувачем, проведеної регіональними центрами зайнятості. Порядок обміну та передачі документів між уповноваженим банком та Державним центром зайнятості визначається договором про взаємодію.
Відповідно до п. 20 Порядку для отримання мікрогранту отримувач укладає договір мікрогранту. У договорі мікрогранту обов`язково зазначаються цілі використання мікрогранту з переліку, визначеного пунктом 5 цього Порядку, умови, невиконання або неналежне виконання яких може призвести до повернення отримувачем отриманих коштів.
Відповідно до п. 21 Порядку, державний центр зайнятості через регіональні, міські, районні, міськрайонні центри зайнятості, філії регіональних центрів зайнятості здійснює моніторинг та контроль виконання умов договору шляхом періодичних виїзних оглядів місця провадження господарської діяльності отримувача протягом трьох років з дня укладення отримувачем договору мікрогранту або до повного виконання обов`язкової умови договору, визначеної абзацом третім пункту 20 цього Порядку.
Для здійснення моніторингу та контролю за додержанням умов договору мікрогранту отримувачем центр зайнятості може залучати відповідні центральні та/або місцеві органи влади.
Актом перевірки дотримання умов договору мікрогранту № 604 від 26.09.2024 позивачем встановлено: направлено Повідомлення на проведення перевірки/огляду від 03.09.2024 № 07-3-741/10-26/24; за місцем ведення діяльності м.Київ бульвар Миколи Міхновського, буд. 7, прим. 63 було здійснено виїзд щоб встановити ознаку провадження господарської діяльності. Здійснити перевірку/огляд не вдалося так як за вказаною адресою знаходиться багатоповерховий будинок, в якому приміщення 63 відсутнє. Згідно даних Єдиного державного реєстру страхувальників, інформація щодо працевлаштування осіб по ФОП Третьяченко Олександр Михайлович ( НОМЕР_1 ) відсутня.
Відповідно до наказу Київського міського центру зайнятості № 1225 від 22.11.2024 ухвалено рішення про повернення суми коштів мікрогранту отримувачем мікрогранту ФОП Третьяченко О.М., РНОКПП НОМЕР_1 , заява № WEJ247. 
22.11.2021 директором Київського міського центру зайнятості постановлено рішення про повернення коштів мікрогранту в сумі 250000,00 грн, яким встановлено: недотримання умов договору про надання мікрогранту ФОП Третьяченко О.М.( РНОКПП НОМЕР_1 ) відповідно до п. 7 розділу VII «Відповідальність сторін» (у разі невиконання отримувачем обов`язкової умови, він повертає суму отриманого мікрогранту в повному обсязі). 
Наведеним рішенням також зазначено про встановлення: Відповідно до п. 20 Порядку надання мікрогрантів на створення або розвиток власного бізнесу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 червня 2022 № 738, у разі невиконання обов`язкової умови договору мікрогранту, зокрема не створення отримувачем робочих місць протягом шести місяців з дня зарахування коштів на його рахунок та непрацевлаштування на них осіб згідно з умовами цього Порядку, сума мікрогранту протягом місяця після закінчення такого шестимісячного періоду повертається отримувачем повному обсязі. 
27.11.2024 позивачем на електронну пошту відповідача та адреси: м.Запоріжжя вул.Валерія Лобоновського, буд.30, кв.25, м.Київ, Міхновського Миколи, буд. 7, прим. 63 направлено копію рішення про повернення коштів мікрогранту, в зв`язку з порушеннями приписів Порядку.
У разі несвоєчасного та/або неповного виконання пунктів 20 і 21 цього Порядку сума мікрогранту вважається заборгованістю, стягнення якої здійснюється Державним центром зайнятості та/або регіональним центром зайнятості у судовому порядку.
Відповідно до законодавства (п.п. 20, 21 цього ж Порядку) розмежовано підстави повного повернення коштів або різниці від сум несплачених до бюджету платежів. 
Доводи апеляційної скарги Київського міського центру зайнятості не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки ґрунтуються на помилковому тлумаченні умов договору про надання мікрогранту та положень Порядку надання мікрогрантів на створення або розвиток власного бізнесу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.06.2022 № 738.
Колегія суддів зауважує, що наявними в матеріалах справи (банківськими виписками по податкових платежах, пропуск шестимісячного строку обґрунтована наданими даними документами щодо призову ВОП Третьяченка О.М. на військову службу під час мобілізації) підтверджується дотримання відповідачем цільового використання коштів мікрогранту на придбання обладнання, та, відповідно, виконання відповідачем обов`язкової умови у вигляді створення двох робочих місць.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доводити таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Водночас сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Подібну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.
Відповідні доводи апеляційної скарги щодо неможливості проведення перевірки відхиляються колегією суддів як такі, що самі по собі не можуть бути доказом порушення з боку Відповідача, що виключає застосування абз. 3 п. 21 та абз. 1 п. 23 Порядку надання мікрогрантів на створення або розвиток власного бізнесу, в редакції від 19.11.2022 року, як підстави для повернення всієї суми мікрогранту, а відповідні твердження про можливість виявлення порушень носять характер припущень, побудованих на концепції негативного доказу.
Акт виїзної перевірки №604 від 26.09.2024 підтверджує лише факт неможливості здійснення огляду за зазначеною адресою та не підтверджує порушення відповідачем умов договору, не є доказом нецільового використання коштів.
Колегія суддів зауважує, що Порядок №738 передбачає здійснення моніторингу виконання умов договору протягом певного періоду, а не проведення одноразового огляду, за результатами якого автоматично встановлюється порушення.
Апелянт помилково ототожнює ненадання документів під час перевірки з нецільовим використанням коштів.
Відсутність документів у конкретний момент перевірки не позбавляє відповідача права підтверджувати виконання договору іншими доказами під час судового розгляду.
Господарський процесуальний кодекс України не встановлює, що докази виконання договору можуть подаватися виключно під час проведення перевірки органом контролю.
Так, на виконання пункту 20 Порядку, ФОП Третьяченко О.М. протягом періоду дії договору було прийнято на роботу двох працівників, пропуск строку пояснений, податки сплачуються, мета державної програми фактично досягнута, що виключає застосування абз. 2 п. 20 Порядку надання мікрогрантів на створення або розвиток власного бізнесу, як підстави для повернення всієї суми мікрогранту.
Посилання апелянта на застосування судом першої інстанції нечинної редакції пункту 6 розділу VII Договору є необґрунтованими з огляду на наступне:
Суд першої інстанції правильно виходив із того, що правові наслідки невиконання отримувачем умов договору мають визначатися не лише окремим пунктом договору, а в сукупності з положеннями Порядку №738, змістом правовідносин сторін та фактичними обставинами справи.
Сам факт існування нової редакції договору не звільняє позивача від обов`язку довести наявність саме тієї обставини, з якою законодавство пов`язує повернення всієї суми мікрогранту.
При цьому апелянтом не доведено, що відповідач допустив порушення, яке відповідно до чинної редакції договору є безумовною підставою для повернення всієї суми мікрогранту.
Натомість матеріали справи підтверджують, що отримані кошти були використані відповідно до бізнес-плану, а саме для придбання обладнання, необхідного для здійснення господарської діяльності.
Саме по собі посилання позивача на редакцію договору не може бути достатньою підставою для стягнення коштів без встановлення факту порушення умов договору.
Посилання апелянта на те, що підставою повернення коштів була саме неможливість встановлення цільового використання коштів, а не питання створення робочих місць, не змінює правової оцінки спірних правовідносин.
Суд першої інстанції правомірно оцінив усі надані сторонами докази в їх сукупності, у тому числі документи щодо придбання обладнання та здійснення господарської діяльності.
Твердження апелянта що рахунки та банківські документи не підтверджують цільове використання коштів є необґрунтованим.
Відповідно до умов договору про надання мікрогранту саме подання рахунків, договорів із постачальниками та інших платіжних документів є механізмом підтвердження використання коштів за цільовим призначенням.
Апелянт фактично вимагає більшого обсягу доказування, ніж передбачено самим договором, оскільки заперечує значення документів, на підставі яких уповноважений банк здійснював оплату витрат.
Посилання скаржника на те, що кошти мікрогрантів мають державне походження, саме по собі не створює презумпції недобросовісності отримувача та не звільняє Київський міський центр зайнятості від обов`язку доведення підстав для стягнення коштів.
Захист інтересів держави передбачає не лише контроль за використанням бюджетних коштів, а й дотримання принципів законності, обґрунтованості та пропорційності втручання у майнові права особи.
У цій справі відповідач реалізував бізнес-план, придбав необхідне обладнання та здійснював підприємницьку діяльність, що свідчить про досягнення мети державної програми підтримки підприємництва.
Із внесенням 17.10.2019 змін до Господарського процесуального кодексу України його статтю 79 викладено у новій редакції, чим фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Іншими словами тлумачення змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 01.10.2020 у справі № 910/16586/18.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи спір, виходив із того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Відповідно до статті 89 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про більшу вірогідність доказів, наданих відповідачем у підтвердження обґрунтування своєї позиції щодо виконання умов договору.
Таким чином, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з оцінкою доказів судом першої інстанції, однак не містять належного обґрунтування того, що відповідач використав кошти мікрогранту не за цільовим призначенням або допустив порушення, яке є підставою для повернення всієї суми отриманого фінансування.
Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів виснує, що доводи апеляційної скарги не впливають на юридичну оцінку обставин справи, здійснену господарським судом у відповідності до норм чинного законодавства та не спростовують вказаних вище висновків суду, які напряму випливають із матеріалів даної справи, обставин спору та норм чинного законодавства України.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
Відповідно до частин 1, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Під час розгляду справи, колегією суддів не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення та неправильного застосування норм матеріального права.
У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні суду першої інстанції, яке є предметом апеляційного оскарження.
З урахуванням вищевикладеного, рішення Господарського суду Запорізької області від 09.09.2025 у справі № 908/1846/25 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Київського міського центру зайнятості на нього, відповідно, підлягає залишенню без задоволення.

Розподіл судових витрат:

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати зі сплати судового збору за її подання відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Київського міського центру зайнятості на рішення Господарського суду Запорізької області від 09.09.2025 (суддя Давиденко І.В.) у справі № 908/1846/25 – залишити без задоволення.
Господарського суду Запорізької області від 09.09.2025 (суддя Давиденко І.В.) у справі № 908/1846/25 – залишити без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку в строки передбачені ст. 288 ГПК України.

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя О.В. Чус