ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

головуючий суддя у першій інстанції: Поліщук О.В.

12 травня 2026 року	Львів	Справа № 460/1021/25 пров. № А/857/10862/26	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.
суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.
розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 січня 2026 року у справі № 460/1021/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:
24.01.2025р. ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, у якому просила суд:
-визнати протиправними дії щодо відмови у зарахуванні до загального стажу періоду роботи згідно з записами трудової книжки серії НОМЕР_1 з 25.01.1984р. - 22.07.1994р. та щодо відмови у призначенні пенсії за віком;
-зобов`язати зарахувати до загального стажу періоди роботи згідно записами трудової книжки серії НОМЕР_1 з 25.01.1984р. - 22.07.1994р. та зобов`язати призначити та провести виплату пенсії за віком з дати звернення за її призначенням, а саме з 26.08.2024р.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 13.01.2026р. позов задоволено частково.
Суд визнав протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови ОСОБА_1 в зарахуванні до страхового стажу періоду роботи з 25.01.1984р. - 22.07.1994р. на підставі записів у її трудовій книжці серії НОМЕР_1 (дата заповнення 19.07.1982р.).
При цьому, суд зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 25.01.1984р. - 22.07.1994р. на підставі записів у її трудовій книжці серії НОМЕР_1 (дата заповнення 19.07.1982р.).
У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.
Не погоджуючись із даним рішенням в частині задоволених позовних вимог, апелянт Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.
Апелянт просить суд, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13.01.2026р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 26.08.2024р. через веб-портал електронних пенсійних послуг в мережі Інтернет ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком на підставі Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
На підставі п.4.2 розділу IV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. № 22-1, за принципом екстериторіальності заяву позивача про призначення пенсії від 26.08.2024р. направлено для розгляду до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.
02.09.2024р. Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області рішенням № 262240027080, позивачу відмовив в призначенні пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу не менше 31 року. 
Як видно із змісту оскаржуваного рішення, страховий стаж позивача станом на 26.08.2024р. становить 26 років 06 місяців 12 днів. Зокрема, за результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу позивачу не зараховано: період роботи з 25.01.1984р. - 22.07.1994р. згідно записами №№ 5-12 трудової книжки серії НОМЕР_1 від 19.07.1982р., оскільки відсутня інформація про перейменування підприємства; період навчання у Донецькому технікумі легкої промисловості у 1985-1988 роках відповідно до відомостей диплома серії НОМЕР_2 від 29.06.1988р., оскільки період навчання перетинається з періодами роботи згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 19.07.1982.
ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Право громадян України на соціальний захист проголошено ст.46 Конституції України, конкретизовано п.6 ч.1 ст.92 Конституції України і з 01.01.2004р. деталізовано нормами, насамперед, Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який прийнятий на зміну положенням Закону України від 05.11.1991р. №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення".
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначає Закон України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (надалі також - Закон №1058-IV).
ст.1 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” визначено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом. Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
ч.1 ст.26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.
ст.26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” пов`язують набуття особою права на призначення пенсії за віком з досягненням такою особою відповідного пенсійного віку та наявністю у неї необхідного страхового стажу.
В абз.1 ч.1, ч.2, ч.4 ст.24 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” видно, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Таким чином, до страхового стажу зараховується період трудової діяльності особи, протягом якого вона підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески.
ч.1 ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), встановлено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
В ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», видно, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
п.1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993р. № 637 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі – Порядок № 637) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно п.2 Порядку № 637 у разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.
Аналіз вказаних вище норм права дає суду підстави для висновків, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж, набутий до 01.01.2004р., є трудова книжка особи. При цьому, лише у разі відсутності в особи трудової книжки або записів в ній органи пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших первинних документів чи показань свідків.
Зі змісту рішення про відмову у призначенні пенсії від 02.09.2024р. № 262240027080 слідує, що пенсійний орган не зарахував до страхового стажу позивача:
-період роботи з 25.01.1984р. - 22.07.1994р. записи №№ 5-12 трудової книжки серії НОМЕР_1 від 19.07.1982р., оскільки відсутня інформація про перейменування підприємства;
-період навчання у Донецькому технікумі легкої промисловості у 1985-1988 роках згідно з відомостями диплома серії НОМЕР_2 від 29.06.1988р., оскільки період навчання перетинається з періодами роботи відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 19.07.1982р.
У свою чергу, в трудовій книжці серії НОМЕР_1 (дата заповнення 19.07.1982р.) містяться наступні записи про спірні періоди роботи позивача:
-запис № 5 від 25.01.1984р. - прийнята на Ворошиловградську трикотажну фабрику ім. XXV з`їзду КПСС в кручко-в`язальний цех 2 ученицею в`язальниці (підстава: наказ № 33 від 24.01.1984р.);
-запис № 6 від 15.05.1984р. - присвоєний 2 розряд в`язальниці (підстава: наказ № 59-ОТК від 28.05.1984р.);
-запис №7 від 21.03.1986р. - переведена ученицею контролера до відділу технічного контролю (підстава: наказ № 34к від 24.03.1986р.);
-запис № 8 від 01.05.1986р. - присвоєний 3 розряд контролера ОТК (підстава: наказ № 72ПК від 14.05.1986р.);
-запис № 9 від 01.12.1988р. - присвоєний 4 розряд контролера готових виробів (підстава: наказ № 212-Пк від 01.12.1988р.);
-запис № 10 від 11.08.1992р. - переведена лаборантом 2 розряду ГНСМ в ЦТЛ (підстава: наказ № 370 від 19.08.1992р.);
-запис № 11 від 01.02.1993р. - переведена в інспекцію з якості лаборантом з фізико-механічних випробувань 2 розряду (підстава: наказ № 71к від 04.03.1993р.);
-запис № 12 від 22.07.1994р. - звільнена з AT "Луганська фірма Лутрі" в порядку переведення відповідно до ст.36 п.5 КЗпП України (підстава: наказ № 559 від 01.08.1994р.).
Колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що записи №№ 5-12 у трудовій книжці позивача містять недоліки. Так, зі змісту вказаних записів видно, що позивач прийнята на роботу до Ворошиловградської трикотажної фабрики ім. XXV з`їзду КПСС, а звільнена з AT "Луганська фірма Лутрі". При цьому, записи щодо реорганізації Ворошиловградської трикотажної фабрики ім. XXV з`їзду КПСС в AT "Луганська фірма Лутрі" в трудовій книжці позивача відсутні.
Водночас, колегія суддів зазначає, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії (відповідна правова позиція висловлена Верховним судом у постановах від 27.03.2018р. у справі № 208/6680/16-а (2а/208/245/16) та від 24.05.2018р. у справі № 490/12392/16-а).
Так, у період з 25.01.1984р. - 22.07.1994р. порядок ведення трудових книжок визначали Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена Постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974р. № 162 (далі - Інструкція № 162), та Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. № 58 (далі - Інструкція № 58).
В п.1.1 Інструкції № 162 встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.
Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних та громадських підприємств, установ та організацій, які пропрацювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних та тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
п.2.2. Інструкції №162 передбачено, що заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності працівника пізніше тижневого терміну від часу прийому на роботу.
У трудову книжку вносяться, зокрема:
-відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність;
-відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.
Відповідно до п.2.3. Інструкції № 162, всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу чи звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільненні - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виробляються арабськими цифрами (число та місяць двозначними).
Записи виконуються акуратно, пір`яною або кульковою ручкою, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольору.
п.4.1. Інструкції № 162 встановлено, що при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
В п.1.4. Інструкції № 162 передбачено, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, регулюються постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 6 вересня 1973 р. № 656 "Про трудові книжки робітників і службовців" (СП СРСР, 1973 № 21, ст. 115) та цією Інструкцією.
п.1 Постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 06.09.1973р. № 656 "Про трудові книжки робітників і службовців" (далі - Постанова № 656), встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців. Трудові книжки ведуться усім робітників і службовців державних, кооперативних та громадських підприємств, установ та організацій, які пропрацювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних та тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державного соціального страхування.
На осіб, які працюють за сумісництвом, трудові книжки ведуться лише за місцем основної роботи.
В п.13, п.18 Постанови № 656 виднл, що при звільненні робітника чи службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, організації, засвідчуються підписом керівника підприємства, установи, організації або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою.
Відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберіганні та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, яка призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Тотожні за змістом вимоги щодо ведення трудових книжок встановлювала Інструкція № 58.
Отже, за загальним правилом відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій ця трудова книжка належить, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Водночас, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення такого працівника конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком.
Саме такий правовий висновок був сформований Верховним Судом у постанові від 30.09.2021р. у справі № 300/860/17, який в силу вимог ч.5 ст.242 КАС України підлягає до застосування судом при вирішенні цієї справи.
Колегія суддів звертає увагу, що записи №№ 5-12 у трудовій книжці позивача, хоч і не містять відомостей про реорганізацію Ворошиловградської трикотажної фабрики ім. XXV з`їзду КПСС в AT "Луганська фірма Лутрі", однак виконані акуратно (не містять виправлень, підтирань, закреслень тощо), місять відомості про розпорядчі документи, на підставі яких зроблені такі записи, засвідчені підписом керівника (уповноваженої особи) підприємства та на основі їх можна чітко встановити межі періодів трудової діяльності позивача, посаду яку він займав.
Як наслідок, період роботи позивача з 25.01.1984р. - 22.07.1994р., що в календарному обчислені становить 10 років 05 місяців 28 днів, має бути зарахований до страхового стажу на підставі записів №№ 5-12 у його трудовій книжці серії НОМЕР_1 (дата заповнення 19.07.1982).
Щодо доводів апелянта про те, що відповідний період роботи перетинається з періодом навчання у 1985-1988 роках в Донецькому технікумі легкої промисловості згідно відомостями диплома серії НОМЕР_2 від 29.06.1988р. колегія суддів зазначає наступне. Пенсійний орган не обґрунтував яким чином навчання позивача у названому закладі освіти спростовує можливість її працевлаштування протягом 1985-1988 років.
Крім того, п."д" ч.3 ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, зараховується: навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
ч.1 ст.38 Закону України "Про професійну (професійно-технічну) освіту" від 10.02.1998р. № 103/98-ВР, який був чинним в межах спірних правовідносин, встановлено, що час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.
Поряд з цим, положеннями п.8 Порядку № 637 установлено, що період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.
Отже, оскільки, спірний період, що перетинається, пенсійний орган зобов`язаний зараховувати до страхового стажу позивача за однією з підстав, - або на підставі записів у дипломі серії НОМЕР_2 від 29.06.1988р., або на підставі записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 (дата заповнення 19.07.1982р.).
Однак, пенсійний орган взагалі не зарахував відповідний період до страхового стажу позивача, обмежившись констатацією факту про те, що період навчання перетинається з періодами роботи, чим безпідставно порушив право позивача на належний обрахунок страхового стажу.
Як наслідок вірним є висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправною відмови пенсійного органу у зарахуванні до страхового стажу позивача періоду роботи з 25.01.1984р. - 22.07.1994р. на підставі записів у трудовій книжці та зобов`язання зарахувати відповідний період роботи до страхового стажу позивача.
Рішенням про відмову в призначенні пенсії від 02.09.2024р. № 262240027080 підтверджується та обставина, що пенсійний орган не заперечує наявність у позивача страхового стажу обсягом 26 років 06 місяці 12 днів (за виключенням спірних періодів).
При цьому, з наданого в ході судового розгляду розрахунку стажу (Форма РС-право) встановлено, що визнаний органом пенсійного забезпечення страховий стаж ОСОБА_1 складається з таких періодів: 01.09.1981р. - 16.07.1982р. (навчання у вищих/ середн. НЗ); 21.07.1982р. - 10.01.1984р.; 21.09.1984р. - 20.09.1987р. (догляд за дитин. до 3 років); 10.08.1989р. - 09.08.1992р. (догляд за дитиною до 3 років); 22.07.1994р. - 31.12.1997р.; 25.11.1998р. - 07.11.2003р.; 14.11.2005р. - 25.01.2006р.; 01.02.2006р. - 06.07.2015р.; 07.08.2015р. - 28.07.2016р. (безробіття); 01.08.2016р. - 31.08.2016р. (одноразова сплата).
Однак, як з матеріалів справи, пенсійний орган безпідставно не зарахував до страхового стажу позивача період роботи з 25.01.1984р. - 22.07.1994р., що в календарному обчислені становить 10 років 05 місяців 28 днів, на підставі записів №№ 5-12 у трудовій книжці серії НОМЕР_1 (дата заповнення 19.07.1982).
Також, період роботи позивача, визначений у записах №№ 5-12 у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , частково збігається з періодами трудової діяльності, що зараховані пенсійним органом до страхового стажу згідно з рішенням про відмову в призначенні пенсії від 02.09.2024р. № 262240027080, а саме в частині періодів: 21.09.1984р. - 20.09.1987р. (догляд за дитин. до 3 років); 10.08.1989р. - 09.08.1992р. (догляд за дитиною до 3 років).
Отже, в даному випадку, колегія суддів наголошує, що загальний страховий стаж позивача становить 30 років 11 місяців 09 днів та складається з наступних періодів: 01.09.1981р. - 16.07.1982р. (навчання у вищих/ середн. НЗ); 21.07.1982р. - 10.01.1984р..; 25.01.1984р. - 22.07.1994р. (записи №№ 5-12 у трудовій книжці позивача); 22.07.1994р. - 31.12.1997р.; 25.11.1998р. - 07.11.2003р.; 14.11.2005р. - 25.01.2006р.; 01.02.2006р. - 06.07.2015р.; 07.08.2015р. - 28.07.2016р. (безробіття); 01.08.2016р. - 31.08.2016р. (одноразова сплата).
Як наслідок, на момент звернення за призначенням пенсії (26.08.2024р.) позивач не мав необхідного страхового стажу на рівні не менше 31 року, а тому в силу вимог ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» 1058-IV не набув права на призначення пенсії за віком.
Відповідно до ч.1 ст.58 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” №1058-IV, пенсійний фонд є органом, який, зокрема, здійснює керівництво та управління солідарною системою, забезпечує збирання, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та готує документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування виплати пенсій.
Питання призначення пенсії є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.
Суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області діяв не у спосіб визначений законами та Конституції України.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п.29).
Також згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
В ст.242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області – залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 січня 2026 року у справі № 460/1021/25 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	Р. М. Шавель